Urnes stavkirke er både den eldste og den rikest dekorerte av de 28 bevarte stavkirkene i Norge. Kirken er datert til begynnelsen av 1130-tallet, men noen av materialene er gjenbrukt og stammer fra en tidligere kirke på stedet, som ble bygd i siste halvdel av 1000-tallet. I 1979 kom Urnes stavkirke på UNESCOs verdensarvliste. Fortidsminneforeningen overtok kirken i 1881.
Kirken består av skip og kor med opphøyd midtrom. Foran inngangen er det åpen svalgang og på taket over skipet sitter en firkantet takrytter med åttekantet tårnhjelm. De bærende stolpene kalles staver, og det er denne konstruksjonen med staver festet i en horisontal bjelke oventil og en bunnsvill nedentil, som er opphavet til betegnelsen stavkirke. Stavene i Urnes har rikt dekorerte terningkapitéler, eller søylehoder. Nordportalen er særlig enestående og kommer fra den tidligere kirken på stedet. Portalen har rikt dekorerte vanger, med dyreornamenter i treskurd, som har gitt navnet til det som kalles urnesstilen.
Også inventaret er rikt. Den romanske kalvariegruppen, som henger på veggen mot koret, er fra slutten av 1100-tallet. Altertavlen er laget rundt 1690. To Limoges-staker fra 1200-tallet, som hører til det opprinnelige alterutsyret, oppbevares ikke lenger i kirken.
Kilder:
Anker, Leif: De norske stavkirkene, Oslo 2005
www.fortidsminneforeningen.no. Lest 18.11.11

Bergkunsten i Alta er den største, kjente samlingen av helleristninger i Nord-Europa laget av et veidefolk. De første funnene ble avdekket i 1973. Helleristningene i Alta er mellom 7000 og 2000 år gamle og omfatter mer enn 5000 ulike figurer.
På grunn av landhevingen ligger helleristningene i dag mellom 9 og 27 meter over dagens middelvannstand, og kan inndeles i faser over et tidsspenn på omtrent 5000 år (fra 5000 år før vår tidsregning til år 0). Denne tidsinndelingen har også overføringsverdi til andre helleristninger i Skandinavia. Flere av motivene viser at det har vært kontakt mellom bosetting i Alta og områder i øst og sør.
Det som gjør bergkunsten i Alta så spesiell, er at ristningene er så varierte. De mest karakteristiske bildene er av dyr, særlig rein, elg og bjørn. Noen er ganske naturalistiske, andre mer stiliserte. Et annet særtrekk er de enestående og sammensatte scenene med jakt og fangstmotiver. I Alta finnes også hellemalerier. Helleristningene og hellemaleriene gir oss et unikt innblikk i verdensbildet til menneskene som levde her for mange tusen år siden.
Bergkunsten i Alta ble innskrevet på listen over verdens kultur- og naturarv i 1985.

Verdsarven Vestnorsk fjordlandskap omfattar Geirangerfjorden i Møre og Romsdal og Nærøyfjorden i Sogn og Fjordane.
Dei to spektakulære fjordområda ligg 120 km frå kvarandre og er eksempel på klassiske fjordlandskap i geologisk tyding. Dei viser utviklinga av landskapet frå siste istid og fram til i dag. Begge områda er døme på unge, aktive isbrelandskap.
Spor i landskapet viser at fjordområda har vore brukte av menneske sidan isen trakk seg tilbake for 10 000 år sidan. På små flater langs fjordane ligg gardsbruk, og på berghyllene over fjorden ligg fjellgardar. Dei fleste av dei er no fråflytta.
Gardane ligg på stader som gir vern for snø- og steinras. Bosettinga viser at det har vore drive eit nøysomt jordbruk tilpassa ein farefull, men samstundes rik natur. Fleire av dalane i fjellet har setre.
Områda er lite påverka av menneske. Utanfor tettbygde stader er det få synlege tekniske inngrep som til dømes kraftledningar mellom brear, snaufjell og fjord. Geirangerfjorden og Nærøyfjorden er difor dei største urørte fjordlandskapa i Noreg.
Geirangerfjordområdet
Inn mot vasskiljet deler Storfjorden seg i tre storfelte fjordarmar. Tafjorden, Sunnylvsfjorden og den slyngande Geirangerfjorden utgjer tyngdepunktet i det nordlege delom- rådet. Her har samspelet mellom is, berggrunn og fossande vatn forma eit fjordlandskap med unike kvalitetar. I dei alpine fjellområda som skil fjordane ligg frodige seterdalar, og på rassikre berghyller i dei bratte fjellsidene ligg ei rad gamle gardar med stor kulturhistorisk verdi. I området er artsrike rasmarker og varmekjær lauvskog døme på særprega og sjeldsynte naturtypar med interessant planteliv. Mellom ei rekke insekt er mnemosynesommarfuglen den mest kjende.
I området finn ein alle dei fire hjortedyrartane i Noreg, elg, hjort, villrein og rådyr.
Vestnorsk fjordlandskap vart innskreve på Verdsarvlista, lista over verda sin kultur- og naturarv i 2005.

Sør-Gjæslingan har vært et viktig fiskevær i Trøndelag og består av et havområde med flere titalls øyer, holmer og skjær. Til tider har det vært det største fiskeværet sør for Lofoten med 4000-5000 fiskere i de beste sesongene. Folket i Sør-Gjæslingan har brukt disse øyene og holmene i jordbruket, og havområdet til fiske. Like utenfor grensen ligger et større gytefelt for torsk som alltid har vært viktig for bosettingen. Sjøen er den grunnleggende delen i dette kulturmiljøet. Sør-Gjæslingan er et fredningsverdig kulturmiljø fordi det innenfor et begrenset område kan gi et bilde av livet på kysten fra de eldste tidene fram mot vår tid. Det forteller ei historie om kombinert utnytting av havets og øyenes ressurser og om bygningsmessige tilpasninger i et marginalt miljø.
Opprinnelig var Sør-Gjæslingan i kongens eie, senere kirkegods. På begynnelsen av 1700-tallet ønsket kirken å realisere en del eiendommer og i 1728 ble hele eiendommen, som omfattet Sør-Gjæslingan, Nord-Gjæslingan, Sørøya og Haraldsøya, lagt ut for salg. Den første private væreieren ble Hans Hagerup, danske og handelsborger bosatt i Trondheim. Fra hans tid og fram til i dag har været skiftet eiere 16 ganger. Flertallet av disse var såkalte ”Absent landlords” som ikke bodde i Sør-Gjæslingan. De ivaretok sine økonomiske interesser gjennom værbestyrere. Selv om været i dag er fraflyttet, er det tydelig at været har vært et helhetlig samfunn. Det er fremdeles bygninger fra de ulike sidene av virksomheten. Trandamperiet, salteriet, fiskemottaket, naust, rorbuer og fiskehjeller forteller om omfattende fiske og bruk av havets ressurser.
Det var fisket som gav det meste av inntekta. I tillegg hadde de fastboende, etter forholdene, et betydelig dyrehold. Fastboende var stort sett leilendinger; fiskerbønder på bygselbruk eller strandsittere (fiskere uten rettigheter til jord). Da bosetningen ble mer permanent fikk ressursene på land også større betydning. Først på midten av 1800-tallet får vi eksakte bygselskontrakter som forteller om fire leilendingsbruk. To på Heimværet, ett på Karlholmen og ett på Flatholmen. Denne bruksstrukturen er uendret fram til i dag. Brukerne hadde kontraktfestet arbeidsplikt hos væreieren. Dette var hovedsakelig knyttet til perioden da vinterfisket foregikk. Alle øyene ble utnyttet til beite, slått og torv til brensel. Været har hatt sommerfjøs og andre jordbruksbygninger. I dag står to rødmalte løer igjen, og mindre uthus som har huset sau og griser. Egg og dun har gjennom hele historien vært viktige ressurser for kystbefolkningen. Sør-Gjæslingan ble formelt fredet som egg- og dunvær i 1875, men allerede i 1855 finnes en kontraktfestet avtale mellom væreier og leilendinger om innsamling og fordeling av egg og dun.
Været har forandret seg gjennom tidene avhengig av hvor inntekstbringende fiske var. Det ble mest utbygd i tiåra rundt 1900. Da overtok statlige etater og frivillige organisasjoner noe av væreierens ansvar, og det kom skole, sykestue, telegraf, fiskarheim, forsamlingslokale, og vei. Værsignalmast, telegraf og radiolinjehytte, vanndammer og cisterner, vei og molo er også elementer som gjør det lett å lese nærings- og samfunnsutviklingen til været. Under krigen ble moloen bygd og i 1962 fikk været strømforsyning via sjøkabel fra fastlandet.
Perioder med rikt fiske innvirket på bebyggelsen i fiskeværet. Gjenbrukstanken er et viktig trekk. Tusenvis av tilreisende krevde mange overnattingssteder. Mellom 1908 og 1913 var det om lag 4000 fiskere i Sør-Gjæslingan hvert år. Byggeaktiviteten var betydelig helt fram til 1919 med totalt 43 rorbuer. I tillegg ble det oppført bygg i regi av Væreieren og bygg som hadde en offentlig funksjon som for eksempel telegrafen som ble oppført i 1914. Rorbubyggingen i 1920 årene var moderat med gjennomsnittlig ei hvert år. I tillegg ble det fram til 1932 skrevet 5 bygselskontrakter på bolighus. 3 av disse var tidligere rorbuer som ble omgjort til bolighus. 1931 var det siste storåret i Gjæslingan med nær 4000 fiskere.
Det er registrert 13 hager i Sør-Gjæslingan. Sannsynligvis har noen hager gått helt tapt, slik at det tidligere var enda flere hager. Det er oppsiktsvekkende å finne en slik interesse for hagedyrking så langt ute i havgapet der forholdene på ingen måte lå til rette for det. Hagene er knyttet til huset på lesida, de fleste ligger mot sør-øst. Formen er tilpasset landskapet og huset, men er ofte ganske geometrisk. Hagen er alltid et lukket rom, enten inntil huset med gjerde på tre kanter, eller løsrevet med gjerde på alle kanter.
Fra og med 1932 avtok skrei innsiget markert ved Gjæslingan. Nedgangen i fisket medførte bl.a. at det nesten ikke ble oppført noen rorbuer. Andre årsaker var at det allerede sto et stort antall rorbuer i været, i tillegg til at flere og flere fiskere nå eide dekksbåter som gjorde det mulig å overnatte om bord i eget fartøy. Den siste boligbyggingen i Sør-Gjæslingan foregikk under andre verdenskrig. De fire bolighusa som da ble satt opp representerer den ”nyeste” boligmassen i fiskeværet. En del av bygningsmassen er modernisert etter krigen, men en del har også forsvunnet. Mange rorbuer er fjernet, som et resultat av at de etter hvert mistet sin funksjon. Av mer enn 100 rorbuer som sto i Sør-Gjæslingan i mellomkrigstida, er det i dag bare 20 igjen.
Byggeskikken er et resultat av mange faktorer. Naturforholdene, økonomi, motestrømninger og byggherrens kunnskap om å bygge har spilt en rolle. Generelt er bygningene enkle og nøkterne, og tilpasset det de skal brukes til. Det er gjerne formet på selve byggeplassen i et samspill mellom tradisjon og nye impulser. De ytre kyststrøkene både i Vikna og ellers i landet er områder nesten uten skog. Alt trevirke til hustømmer må skaffes fra indre strøk eller samles opp fra sjøen. Dette har satt sitt preg på byggeskikken; folk bygde relativt få og små hus og materialene ble utnyttet så langt som mulig. Mange av bygningene er i årenes løp endret og bygd på. Nye materialer og former er friskt introdusert i den gamle bygningskulturen, og materialer brukt i en sammenheng er gjenbrukt i en annen. Resultatet vitner om kreativitet og stor tilpasningsevne. De bygningene som skiller seg ut fra dette mønstret er væreierens bygninger og de i offentlig eie slik som sjukestua og telegrafen. Her er materialene kostbarere og mer bearbeidet enn på de fleste andre bygninger.
Fra og med 2. verdenskrig og fram 1970 var skreifisket ved Gjæslingan gjennomgående dårlig, og inspirerte ingen ”utenforstående” til hverken bygge rorbuer eller bosette seg i Sør-Gjæslingan. De største endringene i Sør-Gjæslingan kom i perioden fra 1970 og fram til 1980. I løpet av disse 10 årene ble været nesten helt avfolket. Før den tid har været hatt en lang uavbrutt kulturell kontinuitet.
Eiendomsforholdene i fiskeværet og svingninger i fisket påvirket fraflytingsprosessen ganske vesentlig. Først på 70-tallet kom de første søknadene om fraflytting, som kommunen var negativ til å behandle. Først i 1975, da væreieren også kom med søknad, ble søknadene innvilget. I de påfølgende to årene oppløses hele Gjæsling-samfunnet. Etter hvert som folket flyttet, falt grunnlaget for servicefunksjoner bort. Skolen ble nedlagt etter å ha hatt kun en elev i skoleåret 1976/77. Året etter stenger butikken. Samme året går fiskemottaket konkurs. I august 1979 nedlegger Namsos trafikkselskap den faste båtruta i Sør-Gjæslingan.

Birkelunden kulturmiljø ligger i bydel Grünerløkka i Oslo, og er et helhetlig og godt eksempel på 1800-tallets byplanlegging og murgårdsarkitektur. I kulturmiljøet inngår selve Birkelunden park, Grünerløkka skole og Paulus kirke, i tillegg til 15 kvartaler med 139 bygårder.
Det nåværende Grünerløkka, som opprinnelig var jordbruksareal knyttet til Nedre Foss gård, ble utbygget i forbindelse med at det fra 1850-årene ble anlagt industri langs Akerselva. Området ble bygget ut som boligområde for arbeiderklassen under industrialiseringen og den sterke byveksten i andre halvdel av 1800-tallet.
Birkelunden ligger på det området som Thorvald Meyer kjøpte i 1861, og som de neste fire tiårene ble bygget ut med leiegårder. Birkelunden er ett av de kvartalene som ble holdt av til park i den regulerings- og tomteplanen stadskonduktør Georg Andreas Bull i 1861-1866 laget for løkka. I 1882 mottok kommunen Birkelunden som gave fra Thorvald Meyer, på den betingelse at den ikke skulle bebygges. Birkelunden var da allerede opparbeidet med en meter høyt jernstakitt og innenfor dette bjørketrær langs ytterkantene. I midten var det åpen plass med paviljong.
Eiendomsforholdene gjorde det mulig å planlegge området under ett, og planen for området er uvanlig helhetlig. Bebyggelsesstrukturen med kvartaler, bygninger, gateløp, plassrom, andre uterom og grønnstruktur gir et spesielt godt bilde av samtidens byplanidealer. Bystrukturen i området består av et rutenett med rettvinklete murgårdskvartaler og hovedsakelig likeverdige gateløp med parken Birkelunden i sentrum, flankert av Grünerløkka skole og Paulus kirke. Hovedtrekkene i kvartalene består av 3-5 etasjers murgårder mot gata, bakgårder med bakgårdsbebyggelse av ulik type og størrelse, og mindre, ubebygde arealer mellom bakgårdsbygningene. Gate og bakgård er stort sett knyttet sammen gjennom et portrom i murgården som vender mot gata. Eiendomsstrukturen er i hovedsak organisert slik at hvert kvartal består av flere omtrent like store eiendommer som spenner fra gata og et stykke inn i kvartalet. Ingen eiendommer spenner tvers igjennom et kvartal, bortsett fra i de spisse hjørnene i kvartalet mellom Øvrefoss, Schleppegrells gate og Thorvald Meyers gate.
Fredningsområdet er interessant i byplanhistorisk sammenheng, da den er typisk for murgårdsbebyggelsen fra denne perioden, med tett kvartalsbebyggelse, offentlige parker og institusjoner som kirke og skole. Bygningsmiljøet har beholdt mye av sitt opprinnelige preg med hensyn til hovedstruktur og bygningsdetaljer.
Innenfor kulturmiljøet er det variasjoner med hensyn til verneverdier og hva som kan aksepteres av endringer og tiltak. Bygårdene er derfor delt inn i tre klasser. Klasse A omfatter 1800-tallsgårdene som er minst endret og derfor har særlig stor verneverdi (6 gårder), klasse B omfatter de øvrige 1800- tallsgårdene (126 gårder) og klasse C omfatter bygninger oppført etter 1945 (7 gårder). Formålet med inndelingen er å fremheve kulturminneverdiene i de gårdene som er minst endret.

Sogndalstrand ligger i Sokndal kommune, ved utløpet av elva Sokna. Ladestedet var delt i to adskilte deler. Den ene delen av ladestedet vokste fram rundt utløpet av elva Sokna, den andre delen litt lenger vest på østsiden av Rekefjord. Elvehavna i Sogndalstrand, fjordhavna i Rekefjord og et betydelig oppland bak en karrig kyststripe er grunnlaget for ladestedets etablering og framvekst.
Sogndalstrand er kjent som et sentrum for handel fra tidlig på 1500-tallet, hvor utenlandske og norske skippere og handelsmenn søkte havn og drev sesongmessig handel. Senere kom handelen inni fastere former. I 1641 fikk Sogndalstrand og Egersund egen tollstasjon. Tolleren fikk sete i Sogndalstrand.
Handel, sjøfart og fiske var hovednæringsveiene for strandstedene. Men kontakten med jorda ble beholdt. Strandsitterne i Sogndalstrand bygslet jordstykker oppe i dalsidene vest og øst for strandstedet. Byjordbruket var en viktig del av dagliglivet og satte preg på disse kystsamfunnene.
Den raske ekspansjonen på 17O0-tallet kan føres tilbake til handelen med fisk, kjøtt, smør, ullvarer og andre produkter fra fiskere og bønder i distriktet. Produktene ble solgt til Agders- og Østlandets kjøp- og strandsteder, og fra 1720 til Bergen, landets viktigste handelsby. Østover førtes importvarer og fisk fra Nord-Norge. Vestover gikk tømmer og jernvarer. Dette ga i mange tiår arbeid for titalls av småfartøyer og sikker inntekt for strandstedenes sjøfolk og familiene deres på Agder og Sogndalstrand, Egersund og Sirevåg. På grunn av den store skipstrafikken utenfor kysten kom også nye næringer som Havaritrafikken. Den gikk ut på reparasjon av sjøskadete og havarerte skip. Fra ca. 1750 omtales flere skipsreparasjoner fra Egersund og Rekefjord. Rundt 1770 fikk Sogndalstrand sin brådbenk, hvor fartøyer ble kjølhalt og satt i stand i Åve i Rekefjord. I tillegg til handelen, kystfarten og havaritrafikken bidro også sildefiske og til dels torskefiske til framgang og vekst. I 1798 fikk Egersund og Sogndalstrand som siste av de strandstedene ladestedsrettigheter.
Rundt århundreskiftet 1700 og 1800 tok sildefiske slutt og bergenserne overtok selv kystfarten. De tidligere framgangsrike strandstedene kunne ikke lenger gi levebrød til hele sin befolkning, og nye arbeidsmuligheter måtte søkes. I første del av 1800-tallet seg silda på nytt inn til kysten av Vestlandet og et ny viktig eksportmarked åpnet seg i Sverige, Danmark og de baltiske statene. Fra 1815 seilte eksportskipene igjen fra Sogndalstrand, og stedet fikk en ny betydelig vekst. Perioden mellom 1800 og 1875 har vært en tid med store endringer i by- og kulturlandskapet. Folketallet ble flerdoblet og nådde toppen i 1875 med 526 innbyggere. Ladestedet fikk bedehus, kommunehus, dampskipskai og spinneri. Den store hovedmassen av hus og Stranda slik vi kjenner den i dag, er fra 180O-tallet.
Men de nye tider med kommunikasjonsutbyggingen førte også til at Sogndalstrand mistet kontakten med gammel hevdvunnet oppland. I 1843 ble Vestlandske hovedveg åpnet mellom Kristiansand-Moi-Helleland-Egersund og Stavanger og i 1907 kom Flekkefjordsbanen mellom Egersund og Flekkefjord. Dette gjorde det lettere for innlandsbøndene å komme seg til Egersund enn til Sogndalstrand. Ladestedet Sogndalstrand fikk først og fremst en lokal betydning, og ble fra 1944 slått sammen med Sokndal kommune. I de følgende årene ble Sogndalstrand utkonkurrert av kommunesenteret i Hauge i Dalane. Skolen i Stranda ble nedlagt og butikkene forsvant.
Denne utviklingen førte til at bebyggelsesmønsteret og kulturlandskapet ble mye mindre endret her enn andre steder, noe som har gitt Sogndalstrand en helt spesiell kulturhistorisk verdi som et førindustrielt tettsted med et godt bevart byjordbrukslandskap.
Strukturen er i høy grad gitt av topografien. Elveløpet deler stedet i Strandasida i vest og Åros i øst. Strandasida med terrassen på vestsida av elva, har gitt grunnlaget for en relativt rettlinjet gate med bolighus, uthus og hager på hver side og med smale innmarksteiger for byjordbruk vinkelrett på gateløpet. Gata starter nede i havna der sjøhusene opptar mesteparten av plassen mellom gata og elvehavna. I denne nedre delen av sentrum er terrenget såpass flatt at det er blitt en parallelt øvre gateløp med hus på begge sider.
Åros på østsiden av elva har ikke samme topografi eller eiendomsstruktur. Her var det et gårdstun som gjennom delinger har utviklet seg til et klyngetun før det hele smeltet sammen med resten av tettstedet. Den relativt værharde havna er en viktig del av stedets struktur og er fortsatt godt leselig i landskapet, men er nå supplert med nye moloer og ny båthavn.
Bebyggelsen er preget av at stedets vekst kom fram til 1875, mye av den eldre bebyggelsen har derfor et tydelig empirepreg både i proporsjoner og detalj. Sveitserstilen og nyklassisismen er også representert mens funkisstilen forkommer hovedsakelig ved ombygginger. Eneboligbyggingen fra 1970 har satt preg på øvre del av Årossiden. På Strandasida er nyere bolighus kun representert med spredte hus i øvre del.
Sjøhusene er bygd i en tradisjonell og tidløs stil der vinne-huset under mønet mot sjøen har gitt midtstilte portåpninger, ofte med små vinduer på hver side og gavlene mot sjøen. Det har vært for værhard til å kunne bygge båtnaust i strandkanten. Det var derfor vanlig å heise småbåter opp under det underste gulvet i sjøhuset. De øvrige uthusene er for det meste bygd for husholdningsjordbruket og preges av en nøktern byggeskikk.
Strandabrua fra 1898 er ved sin steinhvelving og ved sin funksjonelle betydning for lokalsamfunnet en viktig del av kulturmiljøet. Brua er nylig restaurert. De gamle veiene Strandgata, Øvregata, Sandviksveien og Brubakken i Sogndalstrand er bygd for hest og vogn. I tillegg hadde man veier for drift av jordbrukslandskapet. Mellom bygningene og gateløpet i Strandgata var det vanlig med en steinsatt stripe som forareal for eiendommene. Flertallet av de eldre bolighus har inngjerdet privathage med nyttevekster og prydvekster. Inntil husene var det ofte et hellelagt areal for arbeid og rekreasjon. Hagene er eksempler på hvordan man utnyttet det bratte terrenget med enkle virkemidler på en funksjonell og vakker måte. I tillegg til hagene hadde mange eiendommer små frukthager i jordbruksteigene.
Vest for bebyggelsen kalles landskapet Bakkane som er delt inn i øst-vest gående teiger, som er delvis svært smale. De fleste teigene ble eid av ladestedets innbyggere og brukt til husholdningsjordbruk med spredt åkerbruk og husdyrbruk med slått og beite. Jordsmonnet er delvis skrint og det er partier med fjell i dagen. Også i dag brukes området til beite og til dels til slått og gjerdene mellom teigene er opprettholdt.
Jordbrukslandskapet på Årossida har teigdelt innmark opp til ca. 75 moh, teigdelt utmark langs sjøen rundt Årosåsen og felles utmark oppe på Årosåsen. Innmarka er her også delvis skrinn med spredte tidligere åkerlapper samt slåttemark, beiter og spredte lauvtrær. I den nære innmarka finnes et stort antall rydningsrøyser, terrasser, steingjerder, frukthager og buføringsvei.