Kongsberg Sølvverk (1623 – 1958) var Norges første bergverk i varig drift. Verket var i eldre tid Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa.
Ved Kongsberg Sølvverk kan en se spor etter mer enn 300 års gruvedrift etter sølv og kobber. Driften var av stor lokal, regional og nasjonal betydning. Området preges av det store gruvefeltet med de mange skjerpene (steder hvor det er gravd eller sprengt for å finne malm), gruveåpningene og tipphaugene på dagoverflaten over det store underjordiske gruvesystemet og et omfattende dam- og rennesystem med 50 dammer, 80 demninger og 50 km med vannrenner.
Til sammen ble det produsert 1350 tonn sølv, i tillegg til en del kobber som, sammen med hoveddelen av sølvet, for det meste gikk til produksjon av mynter. Da aktiviteten var på topp i 1770 arbeidet det over 4000 mann ved Kongsberg Sølvverk. Rundt 2000 bønder var sysselsatt med skogsarbeid og hestekjøring i tilknytning til gruvedriften. Sølvverket hadde en viktig økonomisk betydning for sysselsettingen og for forbruket av varer og tjenester. Kongsberg vokste rask og hadde i 1769 over 8000 innbyggere og var dermed Norges nest største by etter Bergen.
Sølvverkets lønnsomhet varierte sterkt, blant annet på grunn av at sølvforekomstene var uregelmessige og at gruvedriften var teknisk svært krevende. I 1805 ble gruvedriften innstilt etter flere år med fallende sølvforekomster, men deler av produksjonen fortsatte likevel uavbrutt fram til det ble gjenåpnet i 1816. Istedenfor bred drift på mange gruver satset man nå på færre og mer sølvsikre gruver. Sølvverket ble deretter drevet kontinuerlig fram til 1950-årene. I 1955 vedtok Stortinget at verket skulle legges ned. Den siste sølvsmeltingen foregikk i 1958.
Gruvedrift i det spesielt harde Kongsberg-fjellet var kapital- og kraftkrevende, og verket gjennomgikk i hele sin driftstid konstant teknologisk utvikling for å effektivisere produksjonen. På 1600- og 1700-tallet, før elektrisiteten kom, investerte sølvverket i rundt 50 dammer (vannmagasiner) og 50 kilometer med vannrenner. Dette var en tidlig form for kraftutbygging: Store vannhjul drev vannet heiser, pumper og knuseverk til de over 300 gruvene. Dette systemet er også en del av det som nå er fredet.
Gruvene består av alt fra enkle sjakter til store gruve- komplekser med sammenhengende underjordiske system. Antall gruver er anslått til rundt 300, regner man med mindre skjerp og åpninger, kommer tallet opp i over 1500. De stadig dypere gruvene krevde driving av stoller for uttransportering av malm, vanndrenering og utlufting av avgasser fra fyrsettingene. Fyrsetting ble brukt før sprengstoff ble vanlig, og baserte seg på at fjell utvider seg og sprekker når det blir oppvarmet. De viktige gruvene finnes i to nord-sørgående felt som kalles fahlbånd. Der disse krysser øst-vestgående kalkspatganger kan det finnes sølv. Gruveåpninger kan sees som små groper, eller små og store hull i bakken. Den spesielt rikholdige Kongens gruve ble drevet til en dybde av over 1.000 meter, og her finner man også de fleste installasjonene på 342 meters dyp. Disse har internasjonal interesse, da knapt noe tilsvarende anlegg ellers i Europa er bevart.
Av andre installasjoner i området finnes også flomgraver, som er enkle vannrenner bygd for å fange opp overflatevann fra mindre nedslagsfelt på siden av dammen. Flomgravene førte vann inn i Stordammen, som ble anlagt i 1647 under første utbyggingsfase av dam- og rennesystemet for å skaffe driftsvann til vannhjul som drev lensepumper i gruvene.
Skogliene vest for Kongsberg opp mot Knutefjell kalles for Gruveåsen. De berømte sølvforekomstene på gruvefeltene Underberget og Overberget var hovedområdet til Kongsberg Sølvverk. Sentralt i Gruveåsen ligger Haus Sachsen gruve med et svært godt bevart bygningsmiljø fra 1860/70- årene. Gruva ble funnet i 1629. Gruva er oppkalt etter fyrsteslekten i kurfyrstedømmet Sachsen hvor mange innvandrede bergmenn kom fra. Her finnes overstigerboligen (bolig for gruvesjefen) med tilhørende stabbur, uthus, stall og vognskjul. I tillegg er det smie, sakkerhus, kahus, hestegjøppel og hjulstue.
Kongsberg Sølvverk hadde i nyere tid sitt driftssentrum i Saggrenda, syv kilometer vest for Kongsberg by. På vei til Sølvgruvene passeres Sakkerhusene, et særpreget tun med tre store tømmerbygninger i sveitserstil. Husene ble oppført mellom 1867 og 1874, og fungerte som arbeiderbrakker for sølvverksarbeidere. Bygningene er tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull, stadskonduktør i Christiania.
Gruvesamfunnet hadde en spesiell status i middelalderens og renessansens Europa: Bergmennene utgjorde en egen stand, og bergmannssamfunnene, eller bergstedene, hadde sine egne privilegier og friheter.
Kongsberg sentrum er omkranset av et unikt bynært kulturlandskap kalt løkkelandskapet. Dette landskapet ble skapt av gruvearbeiderne i byen som drev jordbruk rett utenfor bygrensen på 1700-1800-tallet. Gruvearbeiderne fikk rett til å disponere små, enkle parseller på statlig grunn. Det var ikke tillatt å bosette seg på løkkene, de skulle kun brukes som beitemark til bufe eller for å dyrke mat til eget bruk. Løkkene ble avgrenset av steingjerder og fegater, og dette løkkelandskapet var karakteristisk for omgivelsene til Kongsberg by for 200 år siden. Denne typen bynært jordbrukslandskap var også typisk for bergstaden Røros og enkelte gruvesteder i Nord-Europa. I dag er svært lite av denne typen kulturmiljøer bevart i Europa, og landskapet rundt Kongsberg karakteriseres derfor som unikt.
I Europa er det ikke mange eldre gruveanlegg som i omfang og kulturverdi kan sammenlignes med Kongsberg Sølvverk. Sølvverkets beliggenhet i åpen fjellskog gjør det enestående i internasjonal sammenheng. I dag er Kongsberg Sølvverk en del av et stort frilufts- og rekreasjonsområde. Området rundt gruven har både slalåmløyper og lysløyper, og Norsk bergverksmuseum driver publikumsformidling av historien om gruvedriften og livet i gruvene. Statskog eier grunnen og museet eier de fleste bygningene.

Skoltebyen kan karakteriseres som det viktigste kulturminneområde for den østsamiske historien og for den gjenlevende østsamiske kulturen i Norge. De fleste av bygningene på Skoltejorda er reist i gjenreisingsperioden etter siste verdenskrig. Både som gjenreisingsarkitektur og som dokumentasjon på skoltesamenes etterkrigshistorie er noen av disse bygningene verneverdige.
Den samiske betegnelsen siida (østsamisk sit eller sijt) omfatter både en samfunnsordning, et geografisk område, dets ressurser og den befolkningen som lever i og av området. Våre kunnskaper om den gamle samiske samfunnsformen, siidaordningen, er for en stor del hentet fra de østsamiske siidaene i Sør-Varanger, Njåvdåm (Neiden) og Paccevei (Pasvik). En av årsakene er at det var her ordningen ble opprettholdt lengst. Siidamedlemmene hadde felles bruksrett til landområdet. Bruksretten ble styrt av et eldsteråd som kom sammen når familiene var samlet. Rådet, norraz, fordelte fiske- og fangstplasser mellom familiene. En del av arbeidet, som laksefiske, beverfangst og villreinjakt, ble organisert som fellesoppgaver.
Østsamene er Sør-Varangers urfolk, som etterkommere etter den opprinnelige befolkning i Sør-Varanger. Fra gammelt av var området skatteland for Norge og Russland (fellesdistrikt). Etter etableringen av et kloster i Petsjenga på 15OO-tallet kom østsamene under russisk kirkeordning og rettslig styre. De beholdt imidlertid en stor grad av indre selvstyre og hadde eksklusiv rett til ressursene innen egne områder. Det området de håndhevet sine gamle rettigheter særlig strengt for, var laksefisket i Neidenelva og fjorden.
Før grenseoppgangen i 1826 var Skoltebyen (Skolteplassen, Skoltejorda) ved Skoltefossen Neidensiidaens sommerboplass. Vinterboplassen, der de oppholdt seg samlet fra oppunder jul til april, lå i nåværende Finland. Vårboplassene lå spredt langs Neidenfiorden og Kjøfiorden, dit de kom etter et kort, midlertidig opphold på sommerboplassen. Ved siden av laksefisket og det som kunne høstes av naturen, holdt neidensamene tamrein, iblant også noen sauer.
Grenseoppgangen mellom Norge og Russland (inkl. Finland) i 1826 skar gjennom de østsamiske territoriene som utgjorde det norsk-russiske fellesdistriktet. Peahccam siida (Petsamo/Petsjenga-siidaen) havnet på russisk side, Paccevei siida (Pasviksiidaen) ble delt på langs og Njåvdåm siida Neidensiidaen) på tvers. Beboerne måtte i løpet av 6 år bestemme seg for om de ville bli norske eller russiske beboere og bosette seg deretter. Neidensamene valgte å bli norske borgere. Årsaken til at neidensamene valgte å bosette seg på sommerboplassen, og dermed innenfor den norske delen av sitt gamle territorium, var uten tvil deres sterke tilknytning til laksefisket. Noen avtale som sikret neidensamene deres gamle rettigheter, ble ikke inngått i forbindelse med grenseoppgangen.
Neidendalen, hvor norske myndigheter ønsket en jordbruksutbygging, ble etter 1840 bosatt av finske bondefamilier som snart kom til å utkonkurrere østsamene, både i antall og med hensyn til kontroll over ressursene.
Østsamene holdt lenge fast på sin gamle næringsform, med vekt på laksefiske og reinhold. Østsamenes kamp for å beholde den gamle sedvaneretten til laksefisket førte ikke fram. En dom av 1848 avviste at østsamene hadde noen særrettigheter. I årene som fulgte mistet østsamene også sin rett å drive reindrift, og som følge av dette ble de bofaste på sommerboplassen. Til tross for utskiftingen av sameiet har eiendommene forblitt i østsamisk eie, og store deler av fellesjorda har fått ligge ubebygd. Kulturminner fra tidligere tider er dermed intakte.
Østsamenes tap av livsgrunnlag og rettigheter må på et generelt plan sees i sammenheng med at det fra midten av 180O-tallet ble innledet en fornorskingspolitikk som tok sikte på å eliminere samisk kultur og språk. Det sosialdarwinistiske synet på samer som primitive og dømt til undergang i møtet med «utviklede» folk gikk i særlig grad ut over skoltene, som ble plassert nederst på rangstigen. De rådende holdninger ledet til at norske myndigheter ikke gjorde forsøk på å sikre skoltenes livsgrunnlag og nedarvede rettigheter.
Et av skoltesamenes kulturelle særtrekk er at de ble kristnet langt tidligere enn de øvrige samegruppene, og da til den gresk-ortodokse tro. Kristningen tilskrives den hellige Trifon (født rundt 1495), skoltenes apostel. En av legendene forteller at Trifon fikk en åpenbaring hvor Kristus befalte han å reise til det «hungrende og vansmektende land» for å forkynne Evangeliet. I et gavebrev fra tsar Ivan den 4. (Ivan den grusomme) i 1565 ble de østsamiske distriktene Petsjenga, Pasvik og Neiden lagt direkte under klosteret i Petsjenga. I den forbindelse lot Trifon bygge en kirke ved Pasvikelva i 1565. Kirka ble tilegnet de rettroende og hellige fyrstene Boris og Gleb. I Neiden fikk han reist et mindre kapell, vigslet til den hellige Georg. Ved kapellet ble det anlagt en begravelsesplass. Trifon døpte samene i Neidenelva, og siden da har elva i følge ortodoks tro vært å regne som hellig. Dåpshandlingene foregikk i en kulp ovenfor Skoltefossen, «den hellige Trifons kulp». Kapellet ble betjent én gang hver sommer av munker og prester fra klosteret i Petsjenga. I 1589 ble klosteret plyndret og brent og munkene drept. Etter dette ble kapellet i Neiden betjent av klosteret i Kola. På stedet der klosteret sto, ble det reist en kirke til ære for den hellige Trifon. Etter at det ble reist et nytt kirkebygg i Boris Gleb i 1874, ble kapellet i Neiden lagt under dette og betjent derfra fram til 1914. Gudstjenestene foregikk på bakken utenfor det lille kapellet. Den siste gudstjenesten før det igjen ble opprettet kontakt med den gresk-ortodokse kirken, fant sted i 1925. På 1950-tallet tok Jogar Ivanowitz (1897-1981) kontakt med den ortodokse kirken i Finland og erkebiskopen i Konstantinopel. Siden 1965 har det igjen vært avholdt årvisse gudstjenester ved kapellet. St. Georgs kapell er den eneste gjenstående bygning som den hellige Trifon bygde, og den har derfor stor religiøs betydning for den ortodokse kirken.

Gården Havrå ligger i det brattlendte fjordlandskapet langs Sørfjorden på østsiden av Osterøy i Hordaland. Arkeologiske stikkprøver og pollenanalyser forteller om menneskelig aktivitet på Havrå siden steinalderen. Gården består i dag av 8 bruk. Samtlige våningshus og de største driftsbygningene danner et dobbelt rekketun. Flere godt bevarte kvernhus ligger langs den største bekken og de fleste utløer (flor) ligger i tilknytning til det opprinnelige sammenhengende steingjerdet som skiller innmark fra utmark. Det har vært svært lite nybygging på Havrå i de senere år.
Karakteristisk for driftsbygningene er helt eller stedvis bruk av brake, eller einer, som ytterkledning utenpå grindverkskonstruksjon. Dette representerer en meget gammel byggetradisjon som i dag bare er bevart i et begrenset område i Nord- og Midthordland, med Osterøy som kjerneområde.
Havrå er en av de meget få uutskiftede gårdene som er igjen i Norge. Utskifting av gårder i dette området tok til på slutten av 1800-tallet. Teigdelingen i innmarka på Havrå er intakt, noe som er med på å gi gårdens landskap karakter. Gården er også delt opp i 5 overordnede driftsområder; Bøen (teigdelt innmark), Berget, Slåttene, Utgjerdet og Marka, som har ulik karakter og ulike vegetasjonstyper og derfor har vært utnyttet på ulikt vis. Driften på gården ble avviklet fra 1950 årene og utover på 60- og 70-tallet.
Aktivitetene på Havrå har i stor grad vært styrt av ressurstilgang, ressursutnyttelse og ressursflyt. Særlig kan fremheves bruk av lauvtrær til husdyrfôr, gjennom lauving, rising evt. skaving (alm), til hesjer, redskaper og husgeråd. Dette er også en vesentlig del av kulturhistorien. Mye av livet på Havrå opp igjennom tidene avspeiler seg i mengden bygninger og deres plassering og funksjoner, materialbruk, tekniske innretninger (f.eks. løypestrenger), og spor i landskapet, f.eks. teigdeling og styvingstrær.
Området inneholder også en rekke automatisk fredete kulturminner. I tunet er det dokumentert en middelalderbygning, Gulliksbua. Arkeologiske stikkprøver har bl.a. gitt funn av tidligere boplasser.

Utstein kulturmiljø på Mosterøy i Rennesøy kommune gjenspeiler den spesielle historien om Utstein som maktsenter. Den strategiske beliggenheten av garden Utstein må ha vært viktig for plasseringen av kongsgården og kloster. Utstein ligger sentral til i skipsleia mellom Stavanger og Karmsund. Dette ga kontroll over leia og innseilingen til Ryfylkefjordene. Helt opp til 1800-tallet var Klostervågen seilbart.
På Utstein hadde Harald Hårfagre etter slaget i Hafrsfjord i år 872 sin kongsgård. Klosteret ble bygd fra 1260-årene, men det er mulig at noen bygningsdeler er eldre og skriver seg fra det tidligere kongsgårdanlegg. Etter 1264 ble klosteret og området rundt gitt til Augustinerorden. Klosteret ble viet til St. Laurentius i 1265.
Ved reformasjonen var klosterets jordegods under kongen og klosteret selv var ubebodd i lengre perioder og bygningene forfalt. Rundt 1665 kjøpte danske adelsmenn området og fra rundt 1750 har Frimanslekta hatt garden. Da Christopher Garmann flyttet hit i 1750 ble anlegget satt i stand, men til dels sterkt forandret og brukt som fogdegård. Klosterbygningene var våningshus for gården fram til begynnelsen av 1930-årene. Omkring 1900 ble kirkens kor og tårn restaurert, mens det øvrige anlegg ble satt i stand i 1950- og 60-årene.
Utstein er landets eneste bevarte klosteranlegg fra Middelalderen, med både kirken og nedre etasje av øst- og sørfløyen stående og i bruk. Klosteret ligger dominerende, som et lukket kompleks rundt en kvadratisk klostergård i et åpent landskap, og med vid sikt. På det meste bodde her ikke mer enn 10 – 12 Augustinermunkene, men med mange flere tjenestefolk som sto for gårdstell, husbygging og matlaging. Klosteret hadde betydelige jordeiendommer og kunne brødfø omtrent 250 mennesker årlig.
Kulturlandskapet i fredningsområdet er resultatet av menneskelig aktivitet over flere hundre år. Menneskene som har levd her har utnyttet ressursene på en varsom måte slik at kulturmiljøet og kulturminner har blitt tatt vare på helt fram til i dag.

Lokal benevnelse for sjøhus i Trondheim er «brygger». Bryggerekkene benevnes videre ut i fra hvilken gate de forholder seg til: Kjøpmannsgatebryggene, Bakklandsbryggene, Fjordgatebryggene og Sandgatebryggene.
Den aktuelle bebyggelsen består i all hovedsak av fire separate rekker med tømrede og panelte brygger. Spesielt Kjøpmannsgatebryggene (der de eldste enkeltobjektene i dag skriver seg fra første halvdel av 1700-tallet), utgjør en meget vesentlig historisk forekomst i norsk bybebyggelse. Kjøpmannsbryggene – sammen med bryggene på Bakklandet og elveløpsrommet mellom dem – konstituerer dessuten den gamle havnen i Trondheim, og dette er en unik historisk elvehavnsituasjon i Norge.
Fjordgatebryggene og Sandgatebryggene (begge preget av objekter som gjennomgående er noe yngre enn de langs elven) forsterker i betydelig grad bryggesituasjonen som dominerende typologi med hensyn til representativitet. Både Fjordgatas bryggerekke med sine store bygningsvolumer under slake valmtak, Kjøpmannsgatas noe eldre brygger, og Bakklandets noe mindre bryggebygninger utgjør i sitt møte med vannet en usedvanlig storslått og særpreget arkitektonisk manifestasjon. Bryggene ble skilt fra resten av byens bebyggelse etter de to brannene i 1841 og 1842, ved at allmenninger/branngater ble anlagt. I brannen 1841, brant all bebyggelse nord for Dronningens gate ned. I 1842 brant all bebyggelse i Kongens gate ned.
Det finnes en rekke karakterdefinerende trekk i bebyggelsen, både for de enkelte bryggene og for sammenstillingen av dem, og disse er viktige å forholde seg til om man skal vurdere inngrep eller endringer i området. En fremtredende og overordnet karakteristikk er at bryggene ligger innenfor en strengt og tydelig definert felles byggelinje, både mot vannet og mot gata. Videre finnes det flere tydelig definerende og gjennomgående fellestrekk i de enkelte bryggene: Fasadekomposisjonen er basert på en sentrisk speilsymmetri (gjerne med et tydelig midtfelt med dører eller porter for heising av varer). Takene er stort sett utformet som saltak, valmtak, eller gjerne halvvalmet, med møneretning normalt på vannet og gata.
Samtidig som at de trekkene bryggene har til felles er sentrale for hvordan de danner en tydelig helhet, er også det som finnes av variasjoner like definerende for livet og karakteren innenfor denne helheten. Bryggene varierer i både høyde, bredde og proporsjoner, takform og -vinkel, så vel som i farge og detaljering. Dette gir bryggerekkene deres sjarmerende spill og karakteristiske, naturlige rytme – et helt elementært trekk i helhetsbildet. De fremstår som følge av disse karakteristikkene som tydelige enkeltdeler i en tydelig helhet, og hvordan eventuelle inngrep vil virke inn på dette må være helt sentralt for enhver vurdering.

Kaarbøs Mek. Verksted er grunnlagt i 1895. Navnet var fra starten Harstad Mek. Verksted, men skiftet i forbindelse med omdanning til aksjeselskap i 1932 navn til Kaarbøs Mek. Verksted A/S. Verkstedet ble Nord-Norges største og ble ledende i bransjen. I 1952 ble det innviet en ny tørrdokk.
I dag er det Harstad Mekaniske verksted A/S som drifter området etter at Kaarbø-verkstedet gikk konkurs i 2005. Hovedbeskjeftigelse for verkstedet har vært bygging av skip for fiske- og kystflåten, samt reparasjoner og ombygginger av slike skip. Området har flere interessante bygninger fra 1920-årene og tidligere.

Forsvarets område ble skilt ut fra byen og har utviklet seg etter forsvarets eget behov. Etter at distriktskommandoen etter befaring i januar 1899 hadde funnet ut at underoffiserskolen skulle ligge i Harstad, stilte Trondenes kommune lokaler til midlertidig bruk for skolen. De bygninger som skulle tjene som midlertidig øvingslokaler var; Øvre kaserne, Underoffiserskolebygningen og Offiserboligen. Staten bygde gymnastikklokaler i 1901, og kasernene mot Storgata i 1922. Arealet som ble stilt til disposisjon utgjorde to kvartaler av klokkereiendommen. Generalboligen i Hans Egedes gate ble oppført som privat bolig i 1896, men brant under krigen i 1940 og ble ikke bygget opp igjen. Hagen er i dag parken Generalhaven.

Garden Myklebust har hatt busetnad frå jarnalderen. I vikingtida var han eit maktsentrum i Nordfjord, og det gamle tunet låg truleg der klyngjetunet på Myklebust ligg i dag. Tunet låg på ei lita høgde med utsyn over jorda og fjorden. Etter kvart som garden vart delt opp i fleire bruk, vart det bygd nye bygningar i tunet og jord og bygningsstruktur gav rammene for samarbeidet mellom bruka om oppgåver som vart løyste i fellesskap. Ved å samle bygningane til dei ulike bruka i eitt tun fekk ein òg teke vare på mest mogleg av jordbruksarealet til garden.
Frå 1660 overtok presten Jens Bugge garden, og hans ætt eigde han fram til midt på 1800-talet. I denne tida vart garden delt opp i fleire bruk, slik at ved utskiftinga av garden i 1863 var det totalt åtte gardbrukarar i tunet. Etter utskiftinga vart bygningsstrukturen i tunet ein del endra og modernisert etter den tids byggje- og driftsmåte. Bygningsmassen i tuna på Myklebust i dag er i stor grad prega av sveitserstilen sin byggeskikk og nyare bygningar.
Gravhaugane ligg sør for tunet. Til saman finn vi her gravhaugar frå heile yngre jern¬alder. Opphavleg var her fleire gravhaugar, men dei to gravhaugane Rundehågjen og Skjora¬tippen er mest synlege i dag. Dei arkeologiske utgravingane som har vore gjorde her, synte at gravene var særs rikt utstyrte. Arkeologane har, med bakgrunn i funna, vurdert at gravhaugane har høyrt til ei framståande hovdingætt i Firdafylket.
Rundehågjen ligg på strandflata vest for E39 ned mot Eidsgata og fjorden. Med ein diameter på 30 meter og fire meters høgd er Rundehågjen den største av gravhaugane på Nordfjordeid. I 1872 starta Bergen Museum utgraving av Rundehågjen, utgravinga vart leia av arkeologen Anders Lorange. Gravhaugen synte seg å vere ei brend båtgrav frå slutten av 800-talet. Det vart funne naglar etter eit skip som var om lag 25 meter langt, og restar etter våpen og 29 skjold som hadde hange på utsida av skipet. Ein praktfull bolle med emaljedekorasjonar, der dei emaljerte hankefesta var forma som manns¬figurar, inneheldt dei brende beina etter ein mann på 30 -35 år. I tillegg var det også spele¬brikker, kammar og bein av påfugl i bollen. Bollen stammar truleg frå ei kyrkje i Irland.
På flata ved Rundehågjen var det tidlegare ei samling av gravhaugar, noko som igjen syner til den lange perioden Myklebustgarden var maktsentrum i Nordfjord. Desse vart dessverre fjerna utan at arkeologar fekk undersøkt dei.
Skjoratippen vart undersøkt av professor Shetelig ved Bergen Museum i 1902-03. Denne gravhaugen inneheldt til saman seks graver, her vart det funne både manns- og kvinnegraver og restar etter brende skip. Skjoratippen vart brukt som gravplass over eit lengre tidsrom, og gravene her er daterte frå midten av 700-talet til midten av 900-talet. Ser vi vidare bortetter terrassen, kan konturane av dei andre gravhaugane skimtast. Desse ligg inne i hagane til bustadane som vart bygde her på 1900-talet.

Med etableringa av eksersisplassen på Eid på 1600-talet voks tettstaden gradvis fram. Den eldre busetnaden er plassert langs Eidsgata, som gjekk parallelt med stranda, og langs Tverrgata, som kjem ned til fjorden frå garden Myklebust og kryssar Eidsgata. Delområdet er i nord avslutta av Eid kyrkje som dannar ein fondvegg i Eidsgata. I sør er det anlegget til garden Gjerde, noverande Yris hotell, som avsluttar området. Bygningsmiljøet i Eidsgata og Tverrgata vart sett opp frå 1860-talet og framover. Det omfattar i hovudsak eldre trehus og er blant dei best bevarte gatene i Sogn og Fjordane. Mange av husa her er flytta hit frå andre stadar i Eid og regionen rundt. Av den grunn kan tømmerkjernen vere vesentleg eldre enn det byggeåret huset vart sett opp på noverande stad.
Bygningane i både Eidsgata og Tverrgata har hatt fleire funksjonar. Det vanlege var at husa vart brukte både til bustad og arbeidsstad. Forretningsdrifta i Eidsgata og Tverrgata dekka dei fleste behova folk hadde i ein yrande tettstad. Her var det skreddar, spinnebu, pensjonat, fleire bakeri, manufaktur¬butikk, skomakar, snikkar, smie, skysstasjon, skjenkestove og fengselsrom. Iglekona hadde nok eit av dei meir spesielle yrka som vart praktiserte her. I periodar var det svært mange soldatar stasjonerte på Nordfjordeid i samband med øvingane på eksersisplassen, og mange av huseigarane leigde ut rom til soldatane.
Eidsgata var handlegata der kjøpmennene reiste handelshusa sine i tida rundt førre hundreårsskifte. Gata er prega av trehus i to etasjar, med forretningslokale i første etasje og bustad i andre. I tillegg til bustad-/forretningshusa var buene og uthusa viktige bygningar for handelsdrifta. Mange av desse bygningane er framleis bevarte i Eidsgata, noko som er med på å fortelje historia om korleis folk budde og livnærte seg her.
Fleire av dei mest markerte husa i Eidsgata er prega av sveitserstilen. Nokre av dei har svært rike detaljar, som til dømes Aasebø-huset med tårn over inngangsdøra på hjørnet. Her er interiøret i butikken framleis bevart og i bruk i dagens kafé- og butikkdrift. Børsemakarhuset, som vart reist av børsemakar Myklebust, er eit anna av dei særprega husa i Eidsgata. Bygningen er i drakestil med rik dekor. Gjerdet rundt eigedomen fortel tydeleg om handverksverksemda i huset, då det er bygd av utrangerte geværpiper.
I Tverrgata er bygningane mindre, hovudsakleg i 1 ½ etasje. Dei fleste eigedommane i Tverrgata har vore festetomter under garden Myklebust. Her var parsellane relativt små, og mange av dei er på om lag 250 m2. Plasseringa av bygningsmassen i gata fylgjer ein fast struktur med bustadhuset plassert heilt ut mot gata, med hage og uthus bakanfor. Bygningsstrukturen i Tverrgata, med dei mange bevarte uthusa, er med på å styrke det historiske særpreget ved Nordfjordeid. Vidare er denne type bygningsstrukturar i dag blitt sjeldsynt i mange av tettstadane (og byane) i Sogn og Fjordane.
Eidsgata vert i nord avslutta av Eid kyrkje og kyrkjegard. Nordfjordeid har vore kyrkjestad sidan mellomalderen, då den hadde status som fjerdingskyrkje. Dagens kyrkje står på mellomalder-kyrkje¬garden og vart reist i 1849. Kyrkja er teikna av handelsmannen Claus Wiese, som på denne tida eigde storgarden Gjerde. Plasseringa av tårnet over midtskipet er eitt av særtrekka ved kyrkja. Dette er truleg inspirert av den tidlegare krosskyrkja som stod på staden. Tårnet er bygd som ein åttekantforma takryttar som øvst er avrunda i overgangen til spiret. I 1915 vart kyrkja dekorert innvendig under leiing av kunstmålaren og treskjeraren Lars T. Kinsarvik.
Mot sør vert delområdet avslutta av bygningsmassen til storgarden Gjerde. Opphavleg låg store delar av Nordfjordeid sentrum under denne garden. Her har det vorte drive handel frå 1638, då Jon Willumson løyste borgarbrev for å drive handel. Seinare vart handelsverksemda utvida med vertshus, og i 1790 bygde dåverande eigar Tollef Lem Ravn, dagens hovudbygning. I tillegg til hovudbygningen er fleire av dei andre bygningane bevarte; annekset, duehuset, stabburet og vognskjulet. Hovudhuset vart freda i 1923, og det har vore hotelldrift her fram til 1970-talet.

I 1628 vart den norske hærmakta nyskipa gjennom ein kongeleg resolusjon av 28. januar. I etterkant av denne nyordninga vart eksersisplassen på Nordfjordeid etablert, og i 1718 vart Nordfjordeid bataljonssamlingsplass for Nordre Bergenhusiske Regiment. Eksersisplassen på Nordfjordeid vart verande på same staden fram til 1967, då den militære aktiviteten vart lagt ned.
Staten kjøpte garden Osnes i 1792 til bruk som sjefsgard. Men garden vart ikkje brukt som sjefsgard, då dei militære heller heldt til på gardane Myroldhaug og Myklebust. Osnes vart forpakta vekk til andre mot part i avling og avdrått. Eksersisplassen utgjer ein stor del av garden Osnes. I 1791-1793 vart lagerhusa som i dag utgjer Hærmuseet, bygde.
Eksersisplassen er i dag ein open plass med parkanlegg, i tillegg til dei gamle lagerhusa. Under andre verdskrigen nytta den tyske okkupasjonsmakta plassen, og det var stor aktivitet her. Til vanleg var om lag 150 mann stasjonerte på plassen, men i periodar kunne det vere opp til 1000 soldatar her. Det vart sett opp brakker til soldatane, dei fleste av desse er blitt fjerna i ettertid, men ei står att og syner denne sida av historia til plassen. Eit anna element som er att etter den tyske okkupasjonen, er alleane, som dannar eit vakkert og stramt parklandskap. I tida etter 1945 vart det også gjennomført øvingar på eksersisplassen fram til avviklinga av den militære aktiviteten her i 1967. Av nyare element på eksersisplassen er krigsminnesmerket «Mor Noreg», laga av kunstnaren Dyre Vaa.
Den militære aktiviteten sette eit sterkt preg på heile Nordfjordeid, og mange tente nokre ekstra kroner på å utføre ulike tenester for soldatane. Ei inntektskjelde for kvinnene var å vaske klede for soldatane. Mykje av dette arbeidet gjekk føre seg i Jektehola ved munningen av Eidselva i den søre enden av delområdet.
Eit anna utslag av den militære aktiviteten på plassen og utviklinga av Nordfjordeid som tettstad, var at ein her fekk eit levande og aktivt organisasjonsliv. Mellom anna var Nordfjordeid ein av dei første stadane i Noreg som fekk eige idrettslag og musikklag. I 1892 vart Eid ungdomslag skipa, og ungdomshuset Valhall, som ligg i nordre del av delområdet, vart bygd i 1927. Her var det mange aktivitetar i tida framover, som til dømes konsertar av Eid musikklag, revyar og teaterframsyningar, og frå 1939 dreiv Nordfjord husmorlag kino i bygningen. Driftsoverskotet frå kinoen gjekk til bygging av vassverk for Nordfjordeid.
Etter at den militære aktiviteten vart lagt ned, har Eid kommune overteke området og utvikla det til ein bypark, der dei historiske kvalitetane er bevarte. Området er i dag i aktiv bruk av innbyggjarane på Nordfjordeid til fellesmarkeringar som 17. mai og som ramme rundt Malakoff Rockfestival og spelet Elskhug & Eksis. Spelstykket omhandlar den militære stordomstida på Nordfjordeid.