Domkirkeodden er vernet etter Kulturminneloven som automatisk fredet middelaldergrunn. Restriksjoner gjelder særlig tiltak i grunnen, men også i en viss grad for tiltak over bakken. Arealet for middelalderens byutbredelse er påvist på bakgrunn av forskjellige arkeologiske undersøkelser opp gjennom tidene. Undersøkelsene er ikke fullstendige, og fortsetter med ujevne mellomrom på ulike deler av området.
Mynter er slått her på midten av 1000 – tallet. Byen grodde fram langs de tre gatene Biskopstrede, Grønnegate og Klosterstrede, som møttes ved bispegården
Bispesetet ble opprettet 1152. Byen har antagelig vært en av de minste i sin samtid til tross for sin status i innladet. Fra rundt 1300 – tallet opplevde byen tilbakegang, bl.a. gjennom den Svenske hærens ødeleggelser i 1567. Byen mistet handelsrettighetene og ble nedlagt i 1587.
På Domkirkeodden er lokalisert Hedmarksmuseet med Storhamarlåven og vernebygget over domkirkeruinene - Hamardomen. Arbeidene representerer en arkitektur i verdensklasse av arkitekt Sverre Fehn. Vernebygget over domkirkeruinene er et modernistisk byggverk som også er av høy internasjonal klasse. Bygningen er oppført med bærekonstruksjon i stål og en utvendig kledning i fuget glass, nesten som en kravellbygget båt. Vernebygget er utformet av arkitekt Kjell Lund.

Grundsetbanen kom til Hamar i 1862. Etter at den ble forlenget nordover ble den hetende Rørosbanen. Hamar var da som nå en terminal for Rørosbanen. Byen ble etter hvert også en viktig og stor stasjon på Dovrebanen. Hamar var en stasjon som måtte håndtere to sporvidder, smalspor til Østerdalen og normalspor mot Eidsvoll. På grunn av diskusjonen omkring sporvidde og kostnader ble Hamar et viktig knutepunkt i omlastning av gods og bytte for persontrafikk, samt lokalisasjon av vedlikeholdsfunksjoner for vogner, lokomotiver og annet materiell.
Første del av de som vi i dag kjenner som Dovrebanen, strekningen Hamar til Eidsvoll, ble åpnet i 1880, og i 1896 var banen ferdig til Otta. Dette gjorde Hamar til en enda mer sentral by for eksport av landbruksvarer fra omlandet og industrivarer, i sterk konkurranse med de øvrige Mjøsbyene som hadde kommet til. I motsetning til mange andre industribyer var ikke Hamar avhengig av elvekraft for å opprettholde industrien.
Den verneverdige bygningsmassen på området er en del av et større kulturmiljø, og består av flere driftsbygninger oppført i murstein og infrastruktur både for Dovrebanen og Rørosbanen. Området ble tatt i bruk som jernbaneareal på 1860-tallet og bygningene har et historisk spenn fra da og frem til 1920 – årene. Stilartene historisme, sveitserstil, funksjonalisme og modernisme er representert i bygningsmiljøet.
Som industrimiljø henger Jernbaneområdet sammen med et område som kalles Hamjernområdet. I samarbeid med Thune Maskin ble det på Hamjern gjennom tidene bygget mange lokomotiver, blant annet lokomotivet som kalles Dovregubben. De tre første ”gubban” med typenummer 463-465 ble bygget på Hamar i årene 1935-36. Funksjonene har bestått i vedlikehold av togmateriell, og er opprettholdt i et mindre omfang enn før.
Det øvrige av bygningsmassen er utleid til forskjellige næringsformål, med en overvekt av såkalte ”kreative virksomheter”. Det har til nå vært liten grad av omforming av bygningsmassen og arealene for øvrig som følge av den nye virksomheten.
Det er varslet fredning av dette verdifulle jernbanemiljøet, og ved årsskiftet 2009/2010 pågår det planarbeider som blant annet skal sikre det historiske industrimiljøet.

Historikk
I årene 1870 - 1910 ble det gjennomført en boligutbygging av Fjellsiden nord og Sandviken. Bergen var inne i en periode med sterk økonomisk vekst, samt en stor økning av folketallet pga. tilflytting og fødselsoverskudd. Følgelig var behovet for nye boliger stort. Det ble gjennomført både private og offentlige boligprosjekt, men kommunen stod bak noen av de største og mest interessante. Dette gjaldt bl.a. utbyggingen av grunnen til de tidligere gårdene Krohnengen og Wesselengen, som i 1868 ble regulert til boligområde for arbeidere.
Krohnengen fikk sitt navn ved at Claus Krohn kjøpte en del av Meyerengen av Albert Henrik Meyer i 1786. På begynnelsen av 1800-tallet startet eieren av gården Krohnengen Bræderie og Malterie, som senere ble kjøpt av Hansa bryggeri. Abraham Henrik Wessel kjøpte en del av Lungegården i 1723, og dette området skiftet da navn til Wesselengen.
Krohnengen gård ble lagt ut for salg i 1866, og Bergen kommune kjøpte eiendommen. Like etter solgte eier av Wesselengen også store deler av sin eiendom til kommunen. I en tid med stort behov for boliger, satt Bergen Kommune med et stort stykke nesten ubebygd mark nær byen som kunne reguleres til boligbebyggelse.
Boligbebyggelsen kunne tillates oppført i tre da Krohnengen og Wesselengen ble definert utenfor sentrumsområdet, og således ikke var omfattet av murplikt. Området lå også høyere enn byens utbygde vannledningsnett, og kommunen gikk for første gang vekk fra regelen om at grensen for vannverket bestemte grensen for bymessig bebyggelse. Brannsikkerheten for området ble betydelig redusert, og mangelen på vann gjorde området mindre attraktivt for velstående boligbyggere. Dette var en av grunnene til at boligområdet ble regulert til mindre bolighus for arbeidere.
Reguleringskommisjonen gjennomførte en enhetlig regulering av området i 1868 etter datidens planidealer, med et strengt regulert rutenett med rektangulære kvartaler langs fjellsiden. Området ble bygget ut i 1870-årene.
Krohnengen og Wesselengen blir en av de siste større reguleringer og utbygginger av trehus i sentrumsnære områder. Området var stort sett utbygd i 1880, unntaket var to kvartaler mellom Professor Dahlsgate og Henrik Wergelandsgate der Krohnengen gård lå, og tre kvartaler i sør der gårdsbebyggelsen på Wesselengen lå. Disse områdene ble bygget rundt århundreskiftet. De opprinnelige husene som tilhørte gårdene ble revet i forbindelse med utbyggingen.
Kommunens målsetting om at folk fra arbeiderklassen skulle bosette seg i dette området i selveiende hus, og ble i stor grad en realitet.
Karakterisering
Området
Terrenget på Krohnengen og Wesselengen var svært bratt slik at gjennomføringen av en streng rutenetts-regulering etter datidens planideal krevde noen tilpasninger. Kvartalene strekker seg langs åssiden i lengderetning hvor det ikke er fullt så bratt, forstøtningsmurer er bygd opp, og “langgatene” Claus Fastingsgate og Professor Dahlsgate er anlagt i to nivåer. Gatene har en bredde på 12,5 meter og 3/4 av tomtearealet ble i sin tid tillatt bebygget til boligformål. I tverrgatene ser man flere tilpasninger ved hjelp av terrassering og anleggelse av trapper.
Bebyggelsen
Bebyggelsen er karakteristisk i sin konsekvente strukturering av bygningene. Bolighusene er plassert i stramme rekker mot syd-vest. Boligrekkene har utsikt over vågen med sol og luft. På skyggesiden, mot nord-øst, kontrasteres de stramme bolighusene av de frittvoksende uthusene . Disse bakbygningene er karakteristisk for bebyggelsen på Krohn- og Wesselengen. Den regulerte trehusbebyggelsen er oppført i senklassisme med enkel sveitserstil i detaljene. Takene er utformet med den karakteristiske halvvalmen som er så vanlig for en stor del av trehusbebyggelsen i Bergen.

Fredrik Konow Lund
Frederik Konow Lund var en Bergensarkitekt som virket i fra 1920-årene fram til 60-tallet. Han var født i 1889 og tok arkitekteksamen i Dresden i 1914. Den største delen av produksjonen hans besto av eneboliger, men han tegnet også større bygg og sto for restaureringen av en rekke kirker.
Frederik Konow Lund var sentral blant arkitektene i den såkalte ”Bergens-skolen” på 1930-tallet. Ved siden av Oslo-arkitektene Magnus Poulsson og Arnstein Arneberg var han en av de mest betydningsfulle representantene for sin tids byggekunst. Mens de to førstnevnte skapte en østlands-stil, skapte Konow Lund en vestlandsstil. Hans verker er å finne i Bergensområdet og vestlandet for øvrig, fra Tafjord i nord til Stavanger i sør.
I en tid dominert av høy hastighet innenfor utvikling av ny teknologi, nye byggemetoder og høy aktivitet i diskusjonen rundt arkitekturstiler nasjonalt og internasjonalt, tok Konow Lund utgangspunkt i lokal byggeskikk og håndverkstradisjon og videreførte ideene fra den engelske Arts- and craftsbevegelsen. På tross av utdannelsen i Tyskland var det denne arkitekturens filosofi som fikk dominere hans produksjon livet ut. Konow Lunds arkitektur avspeiler at han profesjonelt hadde en fot i historien, samtidig som han evnet å tolke samtiden inn i denne rammen.
I de byggverk som står igjen etter arkitekt Frederik Konow Lund finnes i tillegg til forankring av lokal, for det meste Vestlandsk byggeskikk, en poetisk tilnærming til stedet. Tolkning av topografi og himmelretninger, og anknytningen til disse, er tydelig reflektert i arkitekturen gjennom planløsninger og materialbruk. Som arkitekt var Konow Lund kjent blant klientene for å være kompromissløs. Den klare gjennomføringsevnen er godt lesbar i byggverkene hans.
Villaene på Kråkenes
Ved Konow Lunds bortgang i 1970 var det oppført en rekke eneboliger som alle var utstykket fra eiendommen i tilknytning til hans egen bolig Sophies Minde. Ca. 30 av villaene i området er tegnet av Konow Lund selv. Eiendommen var i familiens eie, og ble stykket ut og solgt som mindre enheter på 1920- og 30-tallet. De fleste av disse boligene er lite endret i tidenes løp, noe som gjør at området på Kråkenes består av en unik samling bygninger tegnet av denne betydningsfulle arkitekten.
I tillegg er området utbygget i en tid med en ny type samfunnsmessig utvikling der middelklassen vokste og urban velstand ble forbundet med egen bolig på egen tomt, i passende størrelse og med kort avstand til byen. Området er dermed ikke kun arkitektonisk, men også byplanmessig interessant.

Kongsvinger festning ble anlagt for å beskytte den gamle ferdselsåren fra Midt-Sverige inn i Sør Norge. Festningens første anlegg skriver seg fra 1682. Den ligger på en høyde ovenfor Øvrebyen.
Kongsvinger festnings forgjenger Vinger skanse hadde vist sin nytte under Gyldenløvefeiden i 1675-1679 (Den skånske krig), men var for svak overfor en fiende med beleiringsartilleri. En utbygging og forsterkning var derfor nødvendig.
Byggingen av den nye festningen, som er utformet som en uregelmessig stjerne, må ha startet kort tid etter at kong Christian V hadde godkjent et forenklet forslag til utforming den 8. oktober 1681. Bygningene er reist i flere perioder frem til slutten av 1700-tallet. Som følge av denne utbyggingen byttet Skansen nevn til Kongsvinger festning.
På 1700-tallet ble festningen påbygd med flere nye bygg, deriblant kasernen og arsenalet. De nye bygningene var høyere og mindre solide en de eldre bygningene. I denne perioden endret festningen karakter fra å være en rent strategisk festning, til å bli et militært deposted.
Under Napoleonskrigen i 1808-1814, da Danmark-Norge og Sverige sto på hver sin side av Krigen, ble man på nytt bevisst på at festningen kunne bli utsatt for angrep østfra. I denne perioden ble festingen utvidet med de tre skansene «Se til høyre», «Prins Fredrik» og «Norske løve».
I forkant av unionsoppløsningen med Sverige i 1905 spilte Kongsvinger festning en sentral rolle i forsvarsplanen. Det ble bygget to nye fort i nærheten av festningen, Vardåsen og Gullbekkåsen. I motsetning fra de mange andre grensebefestninger, ble ikke Kongsvinger festning demolert etter unionsoppløsningen.
Etter andre verdenskrig holdt Artilleriets befalsskole til her frem til 1959. Etter dette har Akershus Heimevernsdistrikt hatt kommando på Kongsvinger festning.
Festningen inngår i ”Landsverneplan for Forsvaret”, og ble fredet av Riksantikvaren november 2009. Fredningen omfatter festningen med bygninger, bastioner, og murer, samt forterrenget med veier og plasser. Videre vernes utenverkene Tråstad, ”Se til høyre”, ”Prins Fredrik” og «Norske Løve», samt alle spor etter militær aktivitet.
Deler av festningens forterreng, bl.a. mellom festningen og grensen for reguleringsplanen for Øvrebyen, ble fredet av Riksantikvaren i 1971. (Område 1A og 1B i utkast til reguleringsplan for Øvrebyen).

Bebyggelsen under festningen vokste frem på samme tid som festningen på slutten av 1600-tallet. Kongsvinger leir, ”Leiren” (senere Øvrebyen) oppsto samtidig som de eldste bygningene på festningen ble oppført i 1682. Den første bebyggelsen besto av små anleggshytter og soldatboliger. Utbyggingen skjedde ut fra tidens planleggingsprinsipper med langgater og tverrgater.
I 1697 ble Vinger kirkested flyttet fra prestegården på Hov til sin nåværende plass. Kirken og Kirketorget med ekseserplassen styrket bystrukturen knyttet til festningsanlegget.
I første halvdel av 1800-tallet ble det meste av den eldre bebyggelsen revet og erstattet med større og mer tidsmessige boliger og uthus.
Øvrebyen med Kongsvinger festning er et nasjonalt viktig kulturminne. Den er fortsatt sterkt preget av de omfattende byggearbeidene som foregikk i første halvdel av 1800-tallet da den eldre bebyggelsen, med for det meste små bolighus ble erstattet av større og til dels svært store boliger i 2 etasjer.
En stor mengde uthus som var knyttet til ulike virksomheter og et omfattende dyrehold, preger fortsatt byen og er viktig for forståelsen av Øvrebyen. De fleste bolighusene er tatt vare på og med en stor grad av opprinnelig detaljering. En del uthus blir i mindre grad tatt vare på.
Dette svekker gradvis byens historiske kildeverdi.
En rekke kjente personer, som Jonas og Thomasine Lie, Dagny Juell og Erik Werenskiold, har hatt tilknytning til Øvrebyen og festningen gjennom oppvekst, tilflytting eller i forbindelse med yrkesutøvelse.
Øvrebyen var det første bymiljøet Riksantikvaren gikk inn for å bevare etter Plan- og bygningslovens § 25.6 om spesialområde bevaring, men planen, som først ble stadfestet i 1975, ble ikke den første bevaringsplanen etter den nye paragrafen

Området er en del av Middelalderbyen Bergen og har strukturer, i hovedsak øst for Strandgaten, fra før 1650 som i dag er fredet middelalder-grunn. Over bakken finnes sporene i form av steinkjellere, og gatene Cort Piil smuget, Ytre Markevei, Hennebysmuget og Gamle Strandgaten er restene etter det selvgrodde middelalderske gatenettet. Av bygningsspor over bakken er også ruinene av bispegården synlig i tilknytning til Nykirken, og bygårdsanlegget Nøstegaten 39-45 helt sydøst i området, som er erklært automatisk fredet siden bygningene har stående konstruksjoner som kan dateres til før 1650.
Munkeliv kloster ble grunnlagt av kong Øystein Magnusson på 1100-tallet. Klosteret tilhørte benediktinerorden og var muligens det største klosteret i landet på den tiden. Etter at klosteret brente og ble revet i 1536 ble området liggende åpent, og plassen fikk navnet Klosteret.
I hundreårene mellom 1700 og 1880 er det relativt stor byggeaktiviteten på Nordnes. Det finnes en del sjøboder fra tiden, og den småskala trebebyggelsen som finnes på Nordnes stammer i hovedsak fra tiden opp til 1880. Av større bygninger og anlegg bygget på denne tiden finnes Corps de Garde, Nykirken og Klosteret (i dag Hordaland Kunstsenter).
Nykirken er gjenreist etter en brann i 1763. Underetasjen består delvis av murer fra middelalderens erkebispegård, og murene over inneholder sannsynligvis delvis murene fra kirkebyggene fra 1621 og 1623. Kirken brant i 1800 og 1944, og ble gjeninnviet i 1956 etter restaurering ved Fredrik Konow Lund.
Fra 1916 og fram til siste verdenskrig finnes en del kaianlegg, samt et viktig funksjonalistisk byggverk, Kalmarhuset, som ligger der delområdet Nordnes grenser inn mot 1916 – området. Kalmarhuset er en karakteristisk bygning tegnet av Leif Grung i 1936 og målbærer flere typiske funksjonalistiske elementer.

Nygårdsparken ble anlagt etter initiativ fra legene Joachim Georg Wiesener og Klaus Hansen, som stiftet Nygaards Parkselskap i 1880. Den er utformet i engelsk landskapsstil, etter en konkurranse vunnet av den danske gartneren S. Lund Leiberg, og ble finansiert av Brennevinssamlaget. Parken åpnet i 1885. Den har en rik vegetasjon, med varmekjære løvtrær, store rododendron, og Kamtsjatkabøk og Cotoneaster Frigida har sitt eneste voksested i Norge her i parken. I 1918 ble Sophus Madsens skulptur Morgendemring oppstilt her, og i 1923 ble bronsegruppen ”Jomfruen og enhjørningen” av Emanuel Vigeland avduket.
Zoologisk museum (del av de Naturhistoriske Samlinger) ble fullført i 1865, tegnet av den danske arkitekten J. H. Nebelung. Det er en markant ”fondbygning” for enden av Christies gate med en halsirkelformet plass foran – et viktig trekk i bybildet. Selve museet har en inngangsdel som har vært uforandret siden åpningen i 1866.
Botanisk hage er en hage på 9 dekar, anlagt i 1897-99 av konservator (senere direktør) ved Bergen Museum Jørgen Brunchorst. Den inneholder rundt 400 norske og 300 utenlandske planer, samt busker og trær. Veksthuset ble skjenket som gave til museet av Conrad Mohr og sto ferdig i 1901. Det har et palmehus i midten som er 10m høyt samt to lave fløybygninger.
”Geofysen”, egentlig Geofysisk institutt, ble bygget i 1928 for midler donert fra Bergen bys innbyggere. Det er en markant avslutning på universitetsområdet i syd mot Florida og Nygårdsbroen.

Historikk
Inntil midten av 1800-tallet lå delområdet utenfor selve byen, og de viktigste aktivitetene her var flere mindre gårdsbruk. I den nordlige delen av området lå en reperbane. Nygårdsalleen ble opparbeidet av kjøpmann Johan Friedrich Fosswinckel rundt 1750 og var et populært promenadestrøk.
1800-tallet
Fra midten av 1800-tallet var Bergen inne i en kraftig vekstperiode, og delområdet ble det største sammenhengende ekspansjonsområdet for bybebyggelsen. Den nye bygningsloven fra 1845 hadde regler for hvordan nye gater skulle anlegges og hvordan husene skulle bygges, og dette fikk stor betydning for utformingen av den nye bydelen. Sukkerhusengen, den nordvestlige delen av området, ble rutenettsregulert i 1855, og Nygårdsgaten ble anlagt som ny hovedvei sørover få år etter. Skritt for skritt ble så resten av området regulert og bygget ut. Underveis endret den dominerende byggemåten seg, fra rene trehus til trehus med murfasade, og til slutt rene murhus – diktert av skjerpede bestemmelser i bygningsloven.
I hovedsak ble området et boligstrøk, men også med innslag av forretninger – særlig ved Nygårdsgaten – og noe industri. Boligene var for det meste leiegårder. I Bergen var dette en ny type boliger, som bl.a. skyldtes at sterk etterspørsel etter boliger skapte et marked for boligspekulasjon.
En del av de mest velstående bygget villaer, dvs. frittliggende hus med hage, med noe avstand til den trange og travle bykjernen. De fleste villaene lå øverst på høyden, der Bergens museums store bygning fra 1865 kan ha virket om en tiltrekningskraft for de mest bemidlede. Senere, i 1880-årene, ble Nygårdsparken anlagt av et privat parkselskap, som også stykket ut tomter med villaklausul i nabolaget til parken. Området var i hovedsak ferdig utbygget ved det store byggekrakket i 1899, som satte en nesten fullstendig stopper for byggevirksomheten.
1900-tallet
De fleste gjenværende tomtene ble utbygget frem mot 1. verdenskrig, også nå stort sett med bolighus, men på Nedre Nygård dessuten en del lettere industri.
I etterkrigstiden fikk etableringen av Universitetet i Bergen stor betydning for strøket. Mye av det ble det båndlagt som ekspansjonsareal for universitetet, og planleggerne så for seg at det meste skulle rives. Enkelte store nybygg ble reist rett, de fleste rett utenfor delområdet, men ellers skjedde mye av universitetsveksten innenfor den eldre bygningsmassen.
Ved Nygårdsgaten ble det revet en del hus på 1970-tallet, bl.a. et helt kvartal i forbindelse med byggingen av Grieghallen. Nygårdstangen var etter hvert et nedslitt strøk, og på 1980-tallet var det planer om storstilt byfornying her. En god del leiegårder ble revet de neste tiårene og erstattet av nye boligbygg. De resterende leiegårdene er nå stort sett rehabilitert.
Karakterisering
Området
Så godt som hele det opprinnelige gatenettet er intakt, og i de fleste deler av området er omtrent hele den opprinnelige bygningsmassen i behold. Som helhet har strøket dermed beholdt karakteren av sent 1800-tall. Samtidig er det variasjoner mellom ulike deler av strøket, både avhengig av den opprinnelige bebyggelsens art, hvor mye av den som er bevart og de nyere byggenes karakter.
Opplevelsen av området er preget av terrenget, som for en stor del er en ganske bratt skråning. Alle tverrgatene løper rett oppover bakken; noen steder måtte man gi opp å lage en sammenhengende gate, og de stanser brått mot en høy forstøtningsmur. De viktigste tverrgatene har en nesten monumental karakter – Vestre Torggate og Christies gate med hhv. Johanneskirken og Bergen Museum som fondmotiv øverst i bakken, og den brede, trebeplantede Strømgaten. Derimot ble den gamle Nygårdsalleens trase beholdt, og Allégaten løper derfor på skrå oppover høyden, med en mindre stigning.
Bebyggelsen
Utfra bebyggelsen kan området deles opp i mindre deler, med noe ulikt preg. Det meste av bebyggelsen i den nordvestlige delen av området, til og med Vestre Torggate, er 3-4 etasjers murleiegårder fra 1880- og 90-årene, med pussede fasader i nyrenessanse. Innimellom er det enkelte bygninger fra begynnelsen av 1900-tallet, i ulike formspråk der både jugendstil og nybarokk er representert. Konsertpaleet og Turnhallen er to viktige offentlige byggverk, begge tegnet av Egill Reimers rundt 1. verdenskrig. Det eneste større moderne innslaget her er kinosenteret Magnus Barfot.
Området langs Olav Kyrres gate og Christies gate er også preget av 1800-tallet, men har en mer landet karakter. Forretningsgårder langs Nygårdsgaten, flere offentlige bygg – bl.a. St. Paul katolske kirke, Bergens arbeiderforenings forsamlingssal fra 1860 (senere bl.a. kino, nå sterkt ombygd), og U. Pihls skole.
Oppover i høyden ligger en gruppe murvillaer i ulike stilarter – bl.a. nygotikk, fransk og italiensk nyrenessanse. Kvartalene på begge sider av Strømgaten er bygget ut i 1870-80-årene, for det meste med 2-3 etasjes hus i en særegen konstruksjon der selve bygningskroppen er laftet, men hvor huset har murfasade mot gaten. Denne typen henger sammen med murtvangsbestemmelser i bygningsloven. Fasadene er stort sett relativt enkelt dekorert i senklassisisme/nyrenessanse, men her er også nygotikk i ulike varianter.
Øverst mot Nygårdsparken ligger det fornemme eneboliger i rekke, med forhager, og i rikt utformet nyrenessanse eller nygotikk. Sammen med den buktende Parkveien og selve parken ble det her skapt et svært malerisk bybilde. En lovendring i 1883 gjorde slutt på trehusene med murfasade, og etter det ble det stort sett bygget hus der alle yttervegger var av mur (de såkalte skorsteinshusene).
Sørøstre del av området preges av slike 3-4 etasjers murleiegårder. På Nedre Nygård dominerer en enkel nyrenessanse – dette var arbeiderboliger som følgelig ble enkelt dekorert. Nær halvparten av leiegårdene her er skiftet ut, stort sett i 1990-årene, med nybygg som i noe varierende grad er søkt tilpasset den eldre leiegårdsbebyggelsen i gesimshøyde og formspråk. Oppover i lien er det derimot lite som er revet. Dette var et middel- og overklassestrøk, og leiegårdene her er derfor rikere arkitektonisk utformet, ofte med balkonger, karnapper og mer variert fasadedekor. I noen gater er det små forhager, mens andre ble gjort til gatetun på 1980-tallet og utstyrt med trær, benker etc.

Området var i middelalderen del av Munkeliv klosters eiendom, og etter reformasjonen del av Bergens takmark, der byens innbyggere kunne ha dyr på beite, hente ved etc. Møhlenpris har navn etter den bergenske storkjøpmannen Jørgen Thormøhlen. I 1678 fikk han festekontrakt på området, og her anla han en rekke industrivirksomheter, bl.a. trankokeri, reperbane og oljemølle. De fleste fikk imidlertid et ganske kort liv, og ble avviklet etter Thormøhlens konkurs. Da området ble innlemmet i Bergen kommune 1877, lå det en reperbane og et par lyststeder her, ellers stort sett beitemarker. Rett etter startet den bymessige utbyggingen. Området fikk en enkel rutenettsregulering, mens Olaf Ryes vei i skråningen ned fra Nygårdshøyden ga bedre forbindelse til resten av byen. De følgende tiårene ble Møhlenpris, og da, bygget ut med 3-4 etasjers murleiegårder. Mye av bebyggelsen, særlig kvartalene nærmest Nygårdsparken, fikk et ganske fornemt preg. I området langs sjøen ble det også etablert noe industri, med Mjellem & Karlsens verft som den viktigste virksomheten. Ved sørøstenden av området ble Møhlenpris idrettsplass anlagt 1899. Som ellers i byen medførte byggekrakket i 1899 en pause i utbyggingen; rundt halvparten av tomtene var da bebygget. Da byggevirksomheten tok seg opp igjen et tiår senere førte nye lovbestemmelser til at mange av husene ble bygget lavere enn før, ofte kun i to etasjer. Bolignøden etter bybrannen i 1916 førte til at kommunen gikk inn og bygget store boliganlegg. Andre viktige anlegg var Møhlenpris skole fra 1912 og Trikkehallen fra samme tid. Møhlenpris var stort sett ferdig utbygget i 1920-årene. Siden har endringene stort sett skjedd i ytterkantene av området. I nord ble Puddefjordsbroen bygget 1956. Nye veianlegg i forbindelse med den, og tunneler under Nygårdshøyden førte på 1980- og 90-tallet til at den nordligste rekken med kvartaler ble revet. I motsatt ende av Møhlenpris har det etter år 2000 vært en viss utbygging på tidligere verfts- og industritomter.
Området
Det geometriske prinsippet for bebyggelsesstrukturen i området er rektangulære kvartaler på 40 x 60 meter. Kvartalenes Lengderetningen ligger langs kotene i det svakt skrånende terrenget mellom Damsgårdsundet og Nygårdshøyden. Dette gir et strengt rettvinklet gatenett som avgrenser og bidrar til områdets egenkarakter.
Bebyggelsen
De eldste gårdene er fra siste halvdel av 1800-tallet og ligger i de to rekkene av kvartaler mot Nygårdshøyden, og avgrenses mot sydvest av Professor Hansteens gate Bebyggelsen her er hovedsakelig oppført i nyrenessanse i 3 etasjer med trange bakgårder. Noen av bygningene er sammenhengende trehus i to etasjer i enkel sveitserstil.På nedsiden av Professor Hansteens gate ligger det 3 kvartaler med bebyggelse i nordisk nybarokk, hvor kvartalene åpner seg mot sydvest. Mot Sotraveien i nordvest er det kommet til ny bebyggelse som bryter med områdets karakter i både skala og volum.