Store deler av sentrumsområdet på Kirkelandet ble ødelagt av tyske bomber i 1940. 28 % av landets samlede krigsskade på bygninger under krigen ble påført i Kristiansund, og Kristiansund var dermed den enkeltbyen som bidro mest til denne statistikken. På grunn av de store krigsskadene vedtok Administrasjonsrådet den 26. juli 1940 å etablere et eget gjenreisningsinstitutt i Kristiansund, som det eneste i landet. Arbeidet med gjenreisningsplanen ble ledet av professor Sverre Pedersen.
Etter hvert ble arkitekt Erik Rolfsen tilsatt som leder av BSRs avdelingskontor i Kristiansund, frem til årsskiftet 1942/43, da han ble overført til gjenreisningsdepartementet i England. Han fikk i hovedsak ansvar for utarbeiding av soneplan for Kristiansund. Arkitekt Arne Korsmo ble tilsatt som byarkitekt i 1940, en stilling han hadde til 1942 da han ble avløst av Karsten Stang. I tillegg var flere lokale og nasjonalt kjente arkitekter engasjert for å planlegge enkeltbygg.
Kristiansunds byplan er klart påvirket av et klassisistisk planideal, med utsiktsakser og sentrale plassdannelser. De to hovedaksene er Langveien, som peker mot Freikollen, og vinkelrett på denne, Kaibakken eller Oppfarten, som fører fra havnen opp til sentralplassen Kongens plass i krysspunktet mellom de 2 aksene. Oppfarten peker mot Tustnastabben i øst, tidligere også via sentrum i stålfagverksbuen i Nordsundbrua, som ble revet på slutten av 1990-tallet.
Et annet byplanmotiv er havnefronten på begge sider av Oppfartens nedre ende. Havnefronten har stort slektskap med bebyggelsesmønsteret i de eldre kjøpmannstunene som opprinnelig omkranset havnen. Disse hadde tilbaketrukne våningshus med langfasaden mot havna og et fremskutt sjøhus/brygge på hver side, ofte med gavlveggen mot havnen.
Ellers sto hagebyideen sterkt i byplanen, blant annet med et sentralt parkdrag som løper nordover fra sentralplassen Kongens plass til det går over i det gamle grønt-draget ved drikkevatnanlegget ”Vanndamman” og videre via Kringsjå ut til havet. Dette parkanlegget lå parallelt med utsiktsaksen Langvegen. Sverre Pedersen trakk sammenligninger med parken i Versailles, med utsiktsakse som fortapte seg i det fjerne. I parken i Kristiansund ledes blikket i retning Freikollen.
Bebyggelsen hadde klare funksjonalistiske trekk, men samtidig med klare sideblikk til det historiske, med røtter i lokal byggeskikk. I de mest sentrale byområdene ble det ført opp branntrygg bebyggelse, for en stor del i armert betong. Dette var naturlig følge av brannkrav, men også resultat av en funksjonalistisk materialtankegang. Det langt mer tradisjonelle saltaket, som ble benyttet på de fleste av betongbyggene, brøt imidlertid med funksjonalismen. Volumsammenstillingen hadde, som nevnt, slektskap med oppbyggingen av de gamle kjøpmannstunene.
Flere av de saltakskronede betongbyggene hadde også andre trekk som ledet oppmerksomheten mot det maritime. Øverst i gavlveggen var det i enkelte tilfeller vinduslignende små balkonger. Betongbyggene fikk ofte også et foredlet preg gjennom mineralittpuss i duse nyanser av grått grårosa, grågrønn, gråblå, med mer. En del forretningsbygg hadde butikkskilt med emblem som illustrerte firmanavn og bransje. For eksempel Sverdrup Bokhandel med sverdsymbol, Løveapoteket med løve osv. Butikkskiltene var også nøye inkorporert i fasadens komposisjon og design. De fleste forretningsbyggene var kombinasjonshus, med forretning i første etasje og kontor og eller bolig i de 2 øverste etasjene.
De mer perifere sentrumsområdene består av rekkehusboliger av tre, bygd i 2 etasjer samt sokkeletasje og loft. Enkelte steder var også små butikklokaler i sokkelen. Disse rekkehusene hadde ellers et annet påfallende historistisk trekk. Inngangspartiet var ofte omrammet av en parafrase over klassiske portaler. Enkelte ganger nøyaktig kopi av de klassiske portalene som prydet 1700- og 1800-tallets kjøpmannshus i Kristiansund, andre ganger manierte utgaver, ofte med litt komiske innslag. Maskinistforeningens lokale har for eksempel propell som utsmykking i tympanonfeltet.
De fleste av rekkehusene var formet over en felles lest. For å unngå konformitet valgte man en polykrom fargesetting der blå, røde, grønne og gule hus lå skulder ved skulder. Dette ga Kristiansund klengenavnet ”Fargeskrinet” eller ”Den polykrome by”.
I Kristiansund finnes også eksempler på markante offentlige byggverk fra gjenreisningsperioden, slik som Brannstasjonen, Rådhuset, Folkets hus, Dalabrekka skole, Norges bank, Biblioteket, og ikke minst Kirkelandets kirke av Odd-Kjeld Østby. Kirken, som ble bygget i 1963, markerte avsluttingen av gjenreisingsperioden, og var et av de første modernistiske kirkebygg i Norge. Den er en meget særpreget langkirke oppført i betong. Kirken er listeført

Delområdet Kirkelandet er et sammenhengende grøntområde med følgende komponenter:
Vanndamman: Drikkevannsanlegg anlagt på slutten av 1800-tallet av stadsingeniør Bechstrøm, bestående av flere oppmurte dammer, vannoppsamlingsrenner innenfor murte promenadeveier på naboåsen mot nord, samt høytrykksbasseng.
Kringsjå: Turområde med oppmurte spaserveier, fra den sentrale parken i gjenreisningsbyen og ut til havet. Disse går også via Varden (kopi fra 1970-tallet av utsiktstårn bygd for å markere byens 150-årsjubileum i 1892).
Kirkelandets Gravsted: Innviet 1877. Anlagt på eiendommen ”Jens Minde” som i følge bystyret var ”det eneste sted hvor det fans nogenlags jord i tilstrekkelig mengde til begravelsesjord.”. Gravstedet ble lagt i et klart avgrenset, lavt dalføre ut mot havet. Dalen er avgrenset av bratte men lave åsrygger mot sør og nord. Ved utformingen av gravstedet har man dratt full nytte av kvaliteter og dramatikk som naturen legger opp til.
Langs begge dalsider er det murt natursteinsplatåer der de økonomisk best stilte kjøpmannsslektene hadde sine familiegraver. Særlig er gravene i sørhellingen på nordsida av dalen påkostet. Enkelte steder er gravmonumentene formet som urner innfelt i små nisjer i bergveggen, inspirert av søreuropeiske gravskikker. 1800-talet gikk i Kristiansund under navnet Spansketiden, med nær kontakt med spansktalende land gjennom klippfiskeksporten. De minst bemidlete er gravlagt i dalbunnen, eller i de vestre deler av gravstedet lengst ut mot havet.
Gravkapellet er tegnet av arkitekt Riverts i 1921, og ble innviet i 1928. Det har klassisistisk volumkomposisjon, med knapp detaljering og vegger av upusset, grovt tilhogd naturstein. I fondveggen er det glassmaleri utført av Per Vigeland.

Gamle Stavanger er et karakteristisk boligområde fra seilskutetiden. Tomtene ute på Stranden tilhørte opprinnelig kirken, men ble festet bort til byfolk fra slutten av 1570-årene.
Av de opprinnelige husene er det lite igjen, da branner har sørget for byfornyelse flere ganger. I 1766 brant 35 bygninger ytterst på Stranden, og bare to år senere brant 53 bygninger på den indre delen av Stranden. En del av disse bygningene var bygget opp etter brannen i 1684. Området har derfor stadig skiftet karakter. Bortsett fra noen få eldre bygninger er de fleste husene fra 1800-tallet. Fra 1880 etablerte hermetikkindustrien langs Stranden. Senere fulgte annen industri etter, og da boligområdet etter hvert ble forslummet lå det i kortene at hele området skulle rives og reguleres til industriområde.
I 1951 ble det imidlertid fremmet en plan for å bevare den gjenværende delen av den småhusbebyggelsen som var så karakteristisk for Stavanger. Planen møtte mye motbør og ble beskåret til å omfatte 33 bygninger og med knappest mulig flertall i bystyret i 1956 gitt 1 års ”prøvetid.” Det aktuelle området lå mellom Øvre – og Nedre Strandgate og besto for det meste av små trehus.
Økende forståelse for arbeidet med å bevare Stranden førte til at byplansjefens forslag om å øke området til å omfatte 79 bygninger, enstemmig ble vedtatt i 1965. I 1974 ble området utvidet til å omfatte 150 bygninger, og igjen utvidet til 173 bygninger i 1979. Området strekker seg nå fra Rosenkildekvartalet innerst i Vågen til våningshuset på gården Blidensol, som omfattet store deler av området i sin tid. Våningshuset er antagelig det eldste huset i Gamle Stavanger.

Grønnebyen ble etablert fra 1906 av Norsk Hydro for å møte boligmangel ved fabrikkstarten. Området består av 25 vertikaldelte tomannsboliger for arbeidere og tre eneboliger for vaktmestre. Husene var opprinnelig grønne og ga navn til bydelen. Hustypen ble også brukt i Rjukan og Flekkefjord. Boligene har enkle fasader med gode proporsjoner og små variasjoner. Originale utomhuselementer som lyktestolper og søppelkasser er bevart. På 1950-tallet ble kledning og farger endret, og uthus erstattet med garasjer med samme plassering og størrelse, noe som har bevart områdets enhetlige preg.

Miljøet rundt væreiergården, Heimgårdsbrygga og parken er det historiske sentrum i Henningsvær tilbake til 1800-tallet.
Den sammenhengende kaifronten mot havnen er spesielt fremtredende og karakteristisk i Henningsvær. Heimsundet er slik stedets sentrale rom. Før Henningsvær fikk veiforbindelse i 1983 var det denne kontakten med sjøen og været som var stedets naturlige sentrum også for tilreisende og arbeidere i fisket. Bygningsmassen som utgjør kaifrontens fasade er brygger og fiskebruk i all hovedsak fra hele 1900-tallet, samt noen fra siste halvdel av 1800-tallet.
Været hadde en markant vekstperiode fra 1920 til 1950. Bebyggelsen langs Heimsundet er i stor grad preget av bygninger fra slutten av denne perioden, med sine store, enkle og funksjonelle industribygg. De kjennetegnes ofte av at de har sammensatte bygningsvolumer, gjerne med sløyeskur mot kaia. Bygningene har enkle, robuste fasader, med et klart preg av næringsfunksjonen de var bygget for.
Av eldre bygninger i tilknytning til Heimsundet er:
”Altona”, som skal være et av de eldste brukene, men som har ukjent datering. Denne er svært endret i forbindelse med ombygging til bolig.
”Heimgårdsbrygga” er å se på et foto fra tidlig på 1880-tallet, sammen med væreiergårdene ”Renergården” og ”Drejergården”. De tre sistnevnte bryggene er alle lokalisert til kaiområdet langs Heimsundet. De to væreiergårdene har gjennomgått ganske kraftig rehabilitering.
”Simonbua” fra ca. 1875 er en av få gjenstående rorbuer sentralt i været.
”Engelskmannsbrygga” skal være fra rundt 1905, men ble utbedret og reparert etter ødeleggelser under annen verdenskrig. Denne er i god stand i dag.
Bolig- og forretningsbebyggelsen i Henningsvær ligger i en struktur bakenfor kaia, og har store kulturhistoriske verdier. Denne bebyggelsen har en svært variert arkitektur, med bolighus og butikkbygninger i en bymessig struktur. Bebyggelsen rundt torget og Dreyers gate på Heimøya er slik viktige miljø innen delområdet. Snekkerifabrikken fra 1947 er innlemmet i området.
Forretningsbebyggelsen langs Dreyers gate, stedets handlegate, er med på å gi Henningsvær dets urbane preg. Bebyggelse fra midten av 1900-tallet preger gata. I Henningsværs ”storhetstid” fantes en god del forretninger/tjenesteytende virksomhet også på Hellandsøya, men dette preger ikke bebyggelsen i dag.
Områder med boliger ligger bak forretningsbebyggelsen. Boligbebyggelsen er variert, men gir samlet et harmonisk inntrykk. Bygningene er hovedsakelig fra perioden 1920-1950. Mange er av type med relativt liten og kvadratisk grunnflate, kubisk form og saltak, men det er også en god del funkishus med pyramidetak. Variert og sterk fargesetting bidrar til karakteren.

I 1846 brenner byen, og hele byen ødelegges. Norge fikk sin første bygningslov i 1845, og loven anga hovedform for nye byplaner og dimensjonen for gater og plasser. Videre stilte loven nye og strengere krav både til brannsikring og trafikkorganisering. Levanger var den første byen som ble planlagt og bygd opp etter den nye loven. Byplan fra 1846 var en rutenettplan; dette ga utvidelsesmuligheter i flere retninger. En tverrgående parkakse omtrent midt i byen var brannskille. Levangerplanen ble utformet etter datidens internasjonale og enerådende byplanidealer.
Det var en ren gateplan med et regelmessig, ensartet gatenett og en lukket kvartalsbebyggelse. Det var enkelt å stikke ut nye tomter, og gjenreisningen gikk raskt. Differensieringen mellom gatene var liten, veksten foregikk i tre retninger og det var funksjonsblanding mellom boliger, forretninger og husdyrhold.
Bebyggelsen besto hovedsakelig av rektangulære, laftede 2-etasjes trehus, ofte kjøpt inn fra omlandet. Husene hadde saltak, og fasadene var i enkel empirestil. Uthus og verksteder var i bakgårdene. Det var stor forskjell i boligstandarden, og enkelte store trepaléer dominerte den øvrige bebyggelsen.
Ny brann i 1877, men byen bygges opp etter samme plan. All bebyggelse lå innenfor bygrensen; dvs. omtrent ved nåværende stadion.
I 1897 brant byen nok en gang; 400 hus brant ned. Norge fikk ny bygningslov i 1896, og denne stilte strengere brannkrav enn 1845-loven. Tiden rundt århundreskiftet var en oppgangstid for Levanger, og mange var redde for at murtvang ville hindre rask gjenoppbygging av byen. Den nye lovens minimumskrav til brannsikring, brannmur mellom husene, ble oppfylt, og i løpet av et års tid var byen gjenreist etter hovedprinsippene i 1846-planen.
Endrede planidealer bidro til at det likevel ble noen endringer; 1897-planen ble mer differensiert og gradert. Enkelte gater sto fram som mer betydningsfulle og dette ble markert med aksevirkninger og beplantninger. Aksene fikk klare fondmotiver: jernbanestasjonen (1900) i enden av Sverres gate og Røstad skole (1903) i forlengelsen av Kirkegata. Brusve Nedre lå fra før i fond i Brugata, og det var planer om et bygg på Staup som skulle ligge som fondmotiv for Sundgata og brua.
Gateløpene skulle være åpne ned til sjøkanten; bryggene fikk ikke stenge utsikten. Intensjonen var å gi byen en klarere og mer ordnet struktur. Viktige gatehjørner ble markant ved at det ble oppført trepaléaktige bygninger med forretninger i 1. etasje og bolig i 2. etasje. Disse bygningene ble utstyrt med rik dekor, ofte med hjørnetårn. Noen viktige bygg fikk en bevisst sentral plassering og ble oppført i stein og mur. Lærerskolen oppført i 1899 og tegnet av arkitekt Axel Guldahl er eksempel på dette.
Parkaksens betydning ble styrket i 1897-planen og skulle bidra til å differensiere gatenettet. Kirkegata ble byens hovedgate; Sjøgata og området ved bryggene hadde tidligere vært det viktigste området. Levanger kirke tegnet av Karl Norum ble innviet 1902 (skal behandles som fredet). Jernbanen ble anlagt på et sumpområde, delvis uegnet til bebyggelse, ut mot elva. Den tok opp et stort areal og ble byens grense mot øst. Både stasjonsbygningen og lokstallen er tegnet av arkitekt Paul Due (begge er fredet). De sto ferdige til jernbanens åpning i 1900.
Etter Ålesunds brann ble det i 1904 innført murtvang i alle norske byer. Siden Levanger ble hurtig gjenoppbygd etter 1897-brannen og ikke har opplevd store branner etter den tid, består byen fortsatt hovedsakelig av trearkitektur fra perioden 1897 – 1904.
Dette er hovedsakelig to-etasjes laftede trepanelhus med innslag fra tysk jugend- og sveitserstil. Typisk fasade mot gata hadde høvlet, liggende panel med not og fjær. Under vinduene ble panelet oftest montert stående. Rikt dekorert og profilert listverk rundt dører og vinduer var vanlig. Vinduene hadde kryss- eller T-post. Våningshuset og portrommet ble bygget som en lukket vegg rundt kvartalet. Uthusen lå i bakgården, rygg mot rygg på eiendomsgrensen. Områdene var ikke sonedelt; både hovedhusene mot gata og uthusene i bakgårdene huset ulike funksjoner.
Hovedtrekkene i byplanen fra 1846 følges fortsatt, og store deler av trebebygelsen oppført i perioden 1897-1904 er bevart. Den største delen av eksisterende bebyggelse i sentrumsområdet er fra perioden 1897 -1945. Levanger har ikke vært utsatt for brann siden 1897 og er den eneste byen i Nord-Trøndelag som ikke ble bombet under siste krig. Den gamle trebebyggelsen har unngått omfattende riving bl.a. ved at nye funksjoner har blitt lokalisert til andre steder.

I løpet av de fem årene tyskerne var i Namsos, sto de for en voldsom militær byggeaktivitet. Imidlertid gikk oppbyggingen av nærings- og boligbebyggelse i sentrum sakte; det var mangel på alle salgs byggematerialer.
BSR anså tre som det eneste naturlige bygningsmaterialet i Norden, og intensjonen var å anvende det i størst mulig grad i Namsos sentrum. Dette var helt i tråd med tradisjonen i sagbruks- og trelastindustribyen Namsos. I gjenreisningsbebyggelsen er tre sammen med mur de mest brukte materialene, og de er brukt på en nøktern og enkel håndverksmessig måte. Trepaneler og pussede murflater var det vanligste fasadeuttrykket, og skifer det vanligste takmaterialet. Bygningsvolumene besto i hovedsak av enheter på 2 etasjer med konvensjonell saltaksform med takvinkel på rundt 30 grader. Byggeskikken preges av enkle, klare og homogene former typiske for 50- og 60-tallets arkitektur.
Namsos kirke ble ferdigbygd 1960. Den er tegnet av arkitekt Ola B. Aasness.
Byplanen er i stor grad fulgt opp, og bygningene i bykjernen er gode eksempler på gjenreisningsarkitektur, både når det gjelder internasjonale, nasjonale og regionale stilidealer i perioden.
En del bygninger er ombygd og ødelagt, men gjenreisningsarkitekturen er ennå ganske lett å lese. De fleste bygningene er fortsatt autentiske når det gjelder form, konstruksjon, materialbruk og opprinnelig miljøsammenheng, men det er gjort forandringer m.h.t. overflate, farger, vinduer og dører.

Allerede 10. september 1940 var gjenreisningsplanene for Steinkjer, Namsos og Molde ferdige, men disse ble trukket tilbake av okkupasjonsmakten. Endringsforslag ble utarbeidet og underlagt ytterligere arkitektonisk behandling i form av utførlige fasadeskisser og modeller. De nye planene ble endelig stadfestet av departementet oktober 1942.
I Steinkjer ble det meste av det tidligere gatenettet beholdt både på Sørsida og Nordsida, men alt ble mer oversiktlig; kvartalene ble større, gatene ble bredere og med fortau. Ett av målene med den nye reguleringsplanen var å skape en mer oversiktlig hovedgate i sentrum. Kongens gate ble utformet som byens hovedgate, både forretnings- og trafikkmessig; 24 meter bred, allé-beplantet fortau og 2- og 3-etasjers murgårder i et nøkternt formspråk. Gårdene ble planlagt med forretninger i gateplan og kontor- og beboelsesarealer i de øvrige etasjene. Kongens gate fikk sin byport i sør ved nr. 41 (Meieriets kontor- og internatbygg) og 42 (Elektrisitetsbygget). Ut fra funksjon var ny bru over elva helt nødvendig, men den var også et viktig element visuelt og trafikkmessig. En del gater har bevisste fondmotiv, f. eks. Brannstasjonens tårn og Regimentsboligen.
Det ble foreslått plasser ved begge bruhodene, og på Sørsida er det i dag torg slik som i planen. I tillegg var det både i 1925- og 1942-planene lagt inn en stor plass på Sørsida. 42-planen viser et stort ”Forum” (70m x 80m) i Kongens gate i kvartalet Ogndalsveien – Svein Jarls gate. Dette fantes allerede i Pedersens 1925- plan, men ikke i 1940-planen og kom muligens inn i 42-planen etter påtrykk fra tyskerne. Rundt plassen var det inntegnet bygninger til kulturelle formål. Forumet ble tatt ut av planen etter krigen og er ikke realisert. Regimentsboligen er i dag et viktig fondmotiv i Svein Jarls gate slik som vist i planene.
Det mest radikale forslaget i reguleringsplanen var nok forslaget om promenade langs elveskrentene. Intensjonen var å understreke elva som et dominerende trekk i bybildet. Før krigen var elevskrentene stort sett ubebygde, men noen steder brutt av en mer tilfeldig bakgårdsbebyggelse. Alt dette skulle erstattes med en ubebygd elvepromenade. Naturlig nok var grunneierne lite interessert i at elva skulle endres fra en kommunikasjonsåre til noe estetisk og visuelt.
Vest for jernbanen på Sørsida var det forslag om en markedsplass med torghall på Snippen nede ved havna. Dette ble ikke realisert. Detaljerte BSR-akvareller illustrerer mange av forslagene som reguleringsplanen beskriver.
BSRs 42-plan kombinerte det nyklassisistiske byplankonseptet med barokke elementer som fondmotiver og stjerneformede plasser. Et eksempel på dette er den stjerneformede plassen på Sørsida der Kongens gate tar en ny retning før den går i bru over elva. Pedersen kalte seg selv et barokkmenneske. Med de planrevisjoner som ble foretatt etter krigen ble de sen-funksjonalistiske bygningsidealer mer markante på bekostning av de tidligere planers nyklassisistisk byplankonsept.
I sin hovedutforming preges byen av BSRs reguleringsplan sammen med de revisjoner som ble foretatt etter krigen. Den første etterkrigsarkitekturen er overveiende funksjonalistisk. Mange av byggene er tegnet av Sverre Olsen, med det S-formede Samfunnshuset som det viktigste.

Gjøvik gård er nevnt i skriftlige kilder fra 1432. Gårdsnavnet var tidligere skrevet Djupvik – den dype vika.
I 1804 ble eiendommen kjøpt opp av Caspar Kauffeldt. Samtidig fikk han forpakte et område av gården Hunn nord for Hunnselva. Dermed sikret han seg kontrollen over nedre del av elva. Med et omfattende kanalsystem på begge sider av elva fikk han drivkraft til sin allsidige virksomhet (møller, sag, garveri, pukkverk og glassliperi).
I 1810 ble anlegget oppført som residens for glassverkseieren. Bygningene var enestående i sin tid med sin utforming av bygninger og park og illustrerer europeisk påvirkning i innlandet. I dag er det kun fire hus på gården, som for hundre år siden hadde tolv.
Gården lå ned til Mjøsa med strandlinje i øst. Restene av det opprinnelige hageanlegget og kanalsystemene er fortsatt bevart. Det er spesielt hovedbygningen som skiller seg ut og gir gården et staselig preg. Den hvitkalkede, klassisistiske empirebygningen er sentralt plassert øst i det åpne firkanttunet.
Eiendommen med bygninger og park/hageanlegg ble fredet desember 2008.
Glassverket
Fra 1. januar 1804 mistet glassindustrien sine privilegier. Caspar Kauffeldt hadde glassverksbakgrunn. Han grep sjansen og sendte søknad til sendte kongen den 24. mai 1806 med anmodning om å få opprette et privat glassverk på gården Hunns grunn – det første privateide i landet. Gjøvigs Glasværk var i drift fra 1807 til 1843.
Det gamle glassverksarealet utgjør i dag store deler av Gjøvik sentrum. Det er få spor igjen etter bebyggelsen fra glassverkstiden, og ingen av verksbygningene er bevart, men Gjøvik gård og bygningen som nå går under navnet Kauffeldtgården vitner om glassverkstiden. Kauffeldtgården eies i dag av Gjøvik kommune og ble fredet i 1966
Holmen Brenneri
Holmen Brænderi er et tidligere brenneri på Gjøvik. I 1854 dannet bønder fra bygdene rundt Gjøvik, Vardal, Toten, Nes og Ringsaker, et andelslag for å bygge potetbrenneri. Driften kom i gang i 1857, og Holmen ble det største brenneriet på vestsiden av Mjøsa.
Det ble også bygd en ny mølle, som brant i 1882. Da ble det oppført ei ny mursteinsmølle med 6 kverner. Den står fremdeles, men har fått nye funksjoner. Holmen Brænderi bygde senere kornsiloen på Gjøvik.
Nye aksjonærer dannet AS Holmen Brænderi i 1902. Disse startet også opp Gjøvik Mineralvandsfabrik i brenneriets lokaler. Bygningsmassen ble samtidig utvidet med potetmelfabrikk og noe senere med potettørkeri. Senere har det foregått forskjellig produksjon og omsetning her, og de gamle lokalene har delvis stått tomme.
I 2007 ble Innlandets vitensenter åpnet i det gamle brenneriet og Mjøsmuseet flyttet deler av sin virksomhet hit.
Støperiet
Gjøvik støperi, lokalt bare kalt Støyperiet, lå i Industrigata på Gjøvik. Støperiet ble etablert i 1890 under navnet "Gjøvik Støberi og Mekaniske Verksted". Fabrikken framstilte støpegods, først og fremst ovner og andre gjenstander til hjemmene, samt knapper og ulike mekaniske produkter til landbruket og industrien. Produktene skal i hovedsak ha blitt solgt i Gjøvik-området, for en stor del fra fabrikkens eget utsalg.
I 1917 ble støperiet på Gjøvik og Globus maskinfabrikk i Brumunddalen kjøpt opp av Felleskjøpet. Samvirkeorganisasjonen ønsket å sikre produksjonen av landbruksmaskiner under forsyningskrisen som oppsto i forbindelse med verdenskrigen
Industriproduksjonen ble i 2002 flyttet til Mustads anlegg på Brusveen. Etter flyttingen er støperieiendommen omgjort til kombinert bolig- og næringsområde. I de gamle produksjonshallene er NAV Gjøvik største leietaker.