Etter hvert som innbyggertallet i Fredrikstad økte var det behov for sentrums- og boligutbygging i forstaden av Fredrikstad, på Vestsiden av elven og av Festningsbyen. Området bestod stort sett da av trehusbebyggelse. I 1908 brant 23 bygårder mellom Stortorvet og Evja og langs Storgaten ned. Dette området ble da regulert og det ble innført murtvang. En del av bygningene ble dermed oppført som bygårder i jugendstil med vertikaldelt funksjonsdeling.
Jugendbebyggelsen fulgte datidens stilidealer og er blant annet tegnet av arkitekt Gustav Guldbrandsen og Ole Sverre, og er i hovedsak oppført i råkopp. Bruken av grovhugget granitt på denne måten ble av samtiden ansett som et nasjonalt trekk. Bygningene er artikulert med høyreiste bygningskropper i to etasjer, og med mansardetasje. Jugendbygningene er symmetrisk komponerte, og fremstår som gode eksempler på datidens arkitektoniske idealer med karnapper, sideakser med rundbuede inngangspartier, og vindusutforming og ornamentikk som skiller seg etasjemessig, men som innbyrdes er ensartet. Kvartalsendingene har rundbueformede gavler og detaljer fra gotisk renessanse som takker i gavlen.
Bebyggelsen har relativ høy kvalitet både i utforming og utførelse, og den er lite endret. Bygningene er i dag homogene med unntak av noen neo-klassistiske tendenser innenfor miljøet, men fra samme periode. Bygningsmønsteret er plassert kvartalsmessig og artikulert langs ferdselsårene Storgaten og Glomma på andre siden. Bygningenes funksjon kan avleses i bygningenes fasader, næring er å finne i sokkel på bakkeplan og boliger i øvre etasjer.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av murhus bør unngås.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.

Navnet Vaterland har sammenheng med kart utarbeidet i forbindelse befestningen av Fredrikstad fra 1660-årene og fremover. Betegnelsen Watterland angir på festningskonstruktørenes språk et sumpig forterreng til festningsanleggene. I byregnskapet fra 1666 angis det at sjøfolk er utskrevet fra denne forstaden. Da festningen ble bygget, måtte en del av Fredrikstads beboere oppgi sin tomt til festningsbygging, en del valgte derfor å flytte hit. Murtvang innad i festningsbyen og bybrann har ført til at de mindre bemidlede flyttet hit fremfor å bygge opp sine hus igjen i mur. Stedet er vist på et byprospekt malt av Coning på slutten av 1600-tallet til minne om kongebesøket i 1685. Under Karl XII`s felttog mot Norge i 14. mars 1716, ble forstaden evakuert og stukket i brann for å unngå at bebyggelsen kunne brukes som skjul for fienden.
Kart fra midten av 1700-tallet viser Vaterland med omtrent den utstrekning (fire gater og ca. 40 eiendommer) og struktur som vi finner i dag. Rundt midten av 1800-tallet blir størstedelen av bebyggelsen fornyet, mens gatenettet forblir som før. En del av bebyggelsen er tilflyttede eldre hus. Det blir også reist enkelte større og mer påkostede bygninger. Den tette trehusbebyggelsen preges av uregelmessighet og gateløpene av en topografisk uorden som står i motsetning til den geometriske orden som kjennetegner anlegget innenfor vollene. Området har en godt bevart homogen bebyggelseskarakter som trehusmiljø, samt samme funksjon som bolig, men formspråket består både av bygningselementer fra 1700-tallet, empire, og sveitserdetaljer.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Siktlinjer fra Vaterland til festningen/Gamlebyen bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av trehus bør unngås
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende elementer som murer, gjerder, portstolper, fergeleier, fortøyningsbolter og -påler, anker og brostein som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nye elementer, gatebelegg, gatemøblering, benker, belysningsarmatur og andre konstruksjoner bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Mosseelva dannet grunnlaget for Møllebyens industrielle utvikling. Industrien kan trolig spores tilbake til 1100-tallet og skriftlige kilder fra 1300-tallet forteller om kverner, saltkokeri og sagbruk langs elva. Bygningsmiljøet som i dag er kjent som Møllebyen, ble reist i perioden 1850-1920. I dette området var mølleindustrien sentral, men her har det også vært sagbruk, brenneri- og bryggeri-, tekstil-, margarin- og gjærindustri.
På tross av flere bybranner har Møllebyen beholdt sin tidsdybde. Langs Mosseelva, Mossefossen og Henrich Gerners gate, som er anlagt etter terrenget, ligger store industribygg i teglstein, bygårder i pusset mur og trehus av ulik størrelse. Innenfor kulturmiljøet gir den sammensatte bygningstypologien, med former og funksjoner fra ulike epoker, en opplevelse av hvordan denne delen av Moss så ut på begynnelsen av 1900-tallet.
Møllebyen mottok i 2003 Statens Byggeskikkpris for arbeidet med å revitalisere og fornye den historiske bydelen.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Mosseelva og Mossefossen med sidearealer og elvestryk bør bevares.
• Siktlinjer fra området ned til Mossesundet bør ivaretas.
• Innen området bør terreng og den naturgitte gatestruktur ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende elementer som er karakteristiske for området, som piper og portstolper bør bevares. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.

Moss ble ladested i 1560 og byen fikk status som kjøpstad i 1720. Storgata er et av byens eldste gater og var i mange år hovedgata i Moss og et sentralt handelssted siden den var veien mellom havna og møllene langs elva. Kulturmiljøet viser i dag en bebyggelsesstruktur fra ulike tider og med ulike stiler.
Ved kanalen, i Jeløygata, ligger Tollboden som ble bygget i 1859. Bebyggelsen som ligger ned mot Mossesundet var kjøpmannsborgerskapets byboliger.
Storgata er sammensatt miljø, og til sammen utgjør Storgata et kulturmiljø med en tydelig tidsdybde i de varierte fasadene og eksteriørene som formidler handelshistorien. Her er alt fra lave, små trebygninger til murgårdsbebyggelse i fire etasjer, alt fra ulike epoker. I øvre del av Storgata er det også bebyggelse som representerer dagens arkitektur.
•Siktlinjer fra Storgata og ned til fjorden bør ivaretas.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret og bør unngås.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.

Området dekker tre industriområder mellom Frednesbrua og Porsgrunnsbrua, der tre store bedrifter ble etablert på 1800-tallet. Porsgrunns Mekaniske Verksted fra 1857 utviklet seg fra skipsbygging til større maskinproduksjon og ble nedlagt i 2015. Norrøna fabrikker AS, etablert i 1883, startet med brynestein fra Lårdal og Eidsborg, og gikk senere over til kunstige slipeskiver. Porsgrunds Porselænsfabrik fra 1885 er Norges eneste porselensfabrikk og har vært viktig for norsk designhistorie. Bedriftene ble reist med lokal kapital og representerer første fase av industribygging i Grenland. Området inkluderer også boliger for direktører, funksjonærer og arbeidere, som speiler industriens sosiale lagdeling.

På 1930-tallet ble det funksjonalistiske boligområdet reist. Området består for det meste av eneboliger, men også hus med flere leiligheter. De mest forseggjorte og særprega byggene, Grandveien 2-4-6, ble tegna av arkitekt Bjarne Thinn Syvertsen fra Drammen. Han ble utdanna arkitekt fra NTH. Etter flere år ved ulike arkitektkontor i USA etablerte han egen arkitektpraksis i Drammen i 1926.
De tre nevnte bygningene har flere fellestrekk; takene er dratt ut i gesims, vertikale element, for eksempel at pipa er artikulert som eget element. Bygningene har tydelig volumkomposisjon; 2 av bygningene er satt sammen av rektangulært hovedvolum og tilleggs-volum formet i halvsylinder. Kontrasterande fargesetting mellom tilleggsvolum og hovedvolumet. Andre trekk er liggende panel med hjørner som er gjerdet sammen (uten hjørnebord) og søyler i jern som støtter det overbygde taket ved inngangspartiet.
Grandveien 10-12 ble utsatt for uheldige påbygg i høyden på 1980-tallet. Også på boligen i Strandgata ble det gjort uheldige endringer av fasaden, med ny platekledning og moderne stilfremmende vindu. Grandveien 2-4-6 har derimot vært håndtert på en god måte.

Skolemiljøet i Ila har en enestående samling av skoler, som dekker utviklingen fra slutten av 1700-tallet og frem til i dag.
Den første skolen i Ila, Ilens Friskole, ble opprettet i 1770 av senere biskop Marcus Fr. Bang. Finansieringen var basert på frivillige bidrag. Dette var Trondheims første folkeskole. Skolen holdt til i en toetasjes trebygning i Mellomila 29. Dette bygget står ennå, en toetasjes trebygning. Bygningen bærer dessverre preg av å være noe mangelfullt vedlikeholdt. Det er også gjort en del utskiftninger av vinduer som bryter med det opprinnelige uttrykket.
I 1839 ble skolen, som da hadde fått navnet Ilens Almueskole, flyttet et par hundre meter lenger øst. Skolen flyttet da inn i en ny bygning som ennå i dag står i Mellomila 1c. En trebygning i to etasjer med valmtak og T-post vinduer. Etter hvert ble lokalene for små, og i 1870 flyttet gutteskolen midlertidig til Møllehaugen på grunn av plassmangel i Ila.
I 1877 tegnet Ole F. Ebbell en ny skolebygning, denne gangen i mur og tre etasjer. Det nye bygget ble plassert rett bak det gamle og hadde 18 klasserom og gymnastikksal. Den gamle skolebygningen var likevel i bruk av skolen frem til 1960.
Det siste tilskuddet var Olaf Nordhagens skolebygning i Mellomila 7/9 oppført mellom 1915 og 1921, etter at Arkitekten vant første plass i en arkitektkonkurranse i 1915. Denne er en femetasjes murbygning med tårn i nasjonalromantisk stil. Her ble det brukt rød, håndbanket murstein sammen med detaljering i granitt. Fasaden har et massivt preg ut mot skolegården, taket er valmet ned til tredje etasje og gir et særpreget inntrykk.
Alle bygninger så nær som den eldste i Mellomila 29 er fremdeles i bruk som skoler. De gamle treskolene og Ole F. Ebbels murbygning fra 1877 av Steinerskolen, Olaf Nordhagens skole fra 1921 av Ila skole.

Utbyggingen pågikk fra 1917 til 1960-tallet, med ca. 117 hus og 279 leiligheter for arbeidere, funksjonærer og direktør, samt sykehus, butikker og idrettsanlegg. Kjente arkitekter som Ole Landmark og særlig Gustav Helland preget utbyggingen, dominert av nyklassisisme med innslag av jugend, sveitserstil og modernisme. Bydelen ble planlagt etter hagebyprinsipper med parker og grøntdrag, og boligplasseringen reflekterte det sosiale hierarkiet.
Siden 1980-tallet har reguleringsplaner sikret vern. Ny detaljregulering er under arbeid for å oppdatere vernebestemmelsene.

Middelalderbyen
Grunnen er del av den automatisk fredede middelalderbygrunnen som strekker seg over flere delområder i Bergen sentrum. Av strukturer fra før 1700 finnes intet over bakken, på grunn av den omfattende endring dette området gjennomgikk etter flere branner opp gjennom tidene, senest i forkant av reguleringsplanen av 1916, som i dag fullstendig preger området.
Fra perioden 1700 – 1880 finnes byggverk i form av murforblendede trehus sør i området, i tilknytning til gatene Vaskerelven og Vestre Torvgate. Nevnte gater er også eneste reminisens av gatenettet fra denne tiden, i tillegg til den lille gateresten Krinkelkroken.
1880-1916
Fra omkring 1880 tar rene murbygninger over som dominerende bygningskonstruksjoner, og en del murgårder fra den tiden finnes i tilknytning til gatestrukturene nevnt over. Byparken, med musikkpaviljong, ble anlagt i denne perioden, på en rest av Svaneapotekets grunnlegger Carl Johan de Besches etterkommeres eiendom. Den Nasjonale Scene, tegnet av Einar Oscar Schou, åpnet 1909, på området tidligere kjent som Engen. Anlegget er fredet.
Etter brannen i området, ble en reguleringsplan utarbeidet og vedtatt i 1916. Planens avgrensing definerer i store trekk områdeavgrensningen, og det meste av bebyggelsen er oppført i årene etter dette og fram mot 1920. Planens grunnprinsipp er et (nyklassisk) rutenett, brutt av et fåtall diagonaler (Christian Michelsens gate, Valkendorfsgaten).
Bygningsmassen slik den fremstår i dag består i hovedsak av større forretningsgårder, med noe innslag av leilighetskomplekser i ytterkantene. Arkitekturen består for det meste av enkel nyklassisisme, med enkelte nyhistoristiske (eksempelvis Louis seize-) innslag. I vest (mot delområde Nordnes), den sist gjennomførte delen av planen, finnes en gruppe funksjonalistiske bygg. I tillegg finnes det også enkelte innslag andre steder av denne stilen, den fredede Sundt-bygningen er et av de mest betydningsfulle her. Av andre betydningsfulle bygninger kan nevnes Losjen, Telegrafbygningen og Permanenten (Vestlandske kunstindustrimuseum).
Etterkrigstiden har endret lite på området, men av betydningsfulle modernistiske verk er Bergens Tidendes bygg og Hotell Norge.

Harstad ble ikke grunnlagt som by, men har grodd frem. Opprinnelig besto bebyggelsen av trebygninger i en til to etasjer. Etter murtvangsloven i 1904 ble så flere bygg oppført i mur. Fortsatt står en del av de eldste trehusene og den eldste murgårdsbebyggelsen. Sveitserstilen og Jugendstilen var fremtredende byggeskikk frem mot 1920-årene, trehusene ble satt opp av stedlige håndverkere mens murbygningene ble satt opp av tilreisende
Da byen ble egen bygge-kommune i 1993, måtte det utarbeides en reguleringsplan. Noen gater og bygninger var allerede etablert og inntatt i planen, som etter datidens idealer skulle være formet etter rutenettsplan, med rette og brede gater og en klar kvartalstruktur.