Området dekker tre industriområder mellom Frednesbrua og Porsgrunnsbrua, der tre store bedrifter ble etablert på 1800-tallet. Porsgrunns Mekaniske Verksted fra 1857 utviklet seg fra skipsbygging til større maskinproduksjon og ble nedlagt i 2015. Norrøna fabrikker AS, etablert i 1883, startet med brynestein fra Lårdal og Eidsborg, og gikk senere over til kunstige slipeskiver. Porsgrunds Porselænsfabrik fra 1885 er Norges eneste porselensfabrikk og har vært viktig for norsk designhistorie. Bedriftene ble reist med lokal kapital og representerer første fase av industribygging i Grenland. Området inkluderer også boliger for direktører, funksjonærer og arbeidere, som speiler industriens sosiale lagdeling.

På 1930-tallet ble det funksjonalistiske boligområdet reist. Området består for det meste av eneboliger, men også hus med flere leiligheter. De mest forseggjorte og særprega byggene, Grandveien 2-4-6, ble tegna av arkitekt Bjarne Thinn Syvertsen fra Drammen. Han ble utdanna arkitekt fra NTH. Etter flere år ved ulike arkitektkontor i USA etablerte han egen arkitektpraksis i Drammen i 1926.
De tre nevnte bygningene har flere fellestrekk; takene er dratt ut i gesims, vertikale element, for eksempel at pipa er artikulert som eget element. Bygningene har tydelig volumkomposisjon; 2 av bygningene er satt sammen av rektangulært hovedvolum og tilleggs-volum formet i halvsylinder. Kontrasterande fargesetting mellom tilleggsvolum og hovedvolumet. Andre trekk er liggende panel med hjørner som er gjerdet sammen (uten hjørnebord) og søyler i jern som støtter det overbygde taket ved inngangspartiet.
Grandveien 10-12 ble utsatt for uheldige påbygg i høyden på 1980-tallet. Også på boligen i Strandgata ble det gjort uheldige endringer av fasaden, med ny platekledning og moderne stilfremmende vindu. Grandveien 2-4-6 har derimot vært håndtert på en god måte.

Skolemiljøet i Ila har en enestående samling av skoler, som dekker utviklingen fra slutten av 1700-tallet og frem til i dag.
Den første skolen i Ila, Ilens Friskole, ble opprettet i 1770 av senere biskop Marcus Fr. Bang. Finansieringen var basert på frivillige bidrag. Dette var Trondheims første folkeskole. Skolen holdt til i en toetasjes trebygning i Mellomila 29. Dette bygget står ennå, en toetasjes trebygning. Bygningen bærer dessverre preg av å være noe mangelfullt vedlikeholdt. Det er også gjort en del utskiftninger av vinduer som bryter med det opprinnelige uttrykket.
I 1839 ble skolen, som da hadde fått navnet Ilens Almueskole, flyttet et par hundre meter lenger øst. Skolen flyttet da inn i en ny bygning som ennå i dag står i Mellomila 1c. En trebygning i to etasjer med valmtak og T-post vinduer. Etter hvert ble lokalene for små, og i 1870 flyttet gutteskolen midlertidig til Møllehaugen på grunn av plassmangel i Ila.
I 1877 tegnet Ole F. Ebbell en ny skolebygning, denne gangen i mur og tre etasjer. Det nye bygget ble plassert rett bak det gamle og hadde 18 klasserom og gymnastikksal. Den gamle skolebygningen var likevel i bruk av skolen frem til 1960.
Det siste tilskuddet var Olaf Nordhagens skolebygning i Mellomila 7/9 oppført mellom 1915 og 1921, etter at Arkitekten vant første plass i en arkitektkonkurranse i 1915. Denne er en femetasjes murbygning med tårn i nasjonalromantisk stil. Her ble det brukt rød, håndbanket murstein sammen med detaljering i granitt. Fasaden har et massivt preg ut mot skolegården, taket er valmet ned til tredje etasje og gir et særpreget inntrykk.
Alle bygninger så nær som den eldste i Mellomila 29 er fremdeles i bruk som skoler. De gamle treskolene og Ole F. Ebbels murbygning fra 1877 av Steinerskolen, Olaf Nordhagens skole fra 1921 av Ila skole.

Utbyggingen pågikk fra 1917 til 1960-tallet, med ca. 117 hus og 279 leiligheter for arbeidere, funksjonærer og direktør, samt sykehus, butikker og idrettsanlegg. Kjente arkitekter som Ole Landmark og særlig Gustav Helland preget utbyggingen, dominert av nyklassisisme med innslag av jugend, sveitserstil og modernisme. Bydelen ble planlagt etter hagebyprinsipper med parker og grøntdrag, og boligplasseringen reflekterte det sosiale hierarkiet.
Siden 1980-tallet har reguleringsplaner sikret vern. Ny detaljregulering er under arbeid for å oppdatere vernebestemmelsene.

Middelalderbyen
Grunnen er del av den automatisk fredede middelalderbygrunnen som strekker seg over flere delområder i Bergen sentrum. Av strukturer fra før 1700 finnes intet over bakken, på grunn av den omfattende endring dette området gjennomgikk etter flere branner opp gjennom tidene, senest i forkant av reguleringsplanen av 1916, som i dag fullstendig preger området.
Fra perioden 1700 – 1880 finnes byggverk i form av murforblendede trehus sør i området, i tilknytning til gatene Vaskerelven og Vestre Torvgate. Nevnte gater er også eneste reminisens av gatenettet fra denne tiden, i tillegg til den lille gateresten Krinkelkroken.
1880-1916
Fra omkring 1880 tar rene murbygninger over som dominerende bygningskonstruksjoner, og en del murgårder fra den tiden finnes i tilknytning til gatestrukturene nevnt over. Byparken, med musikkpaviljong, ble anlagt i denne perioden, på en rest av Svaneapotekets grunnlegger Carl Johan de Besches etterkommeres eiendom. Den Nasjonale Scene, tegnet av Einar Oscar Schou, åpnet 1909, på området tidligere kjent som Engen. Anlegget er fredet.
Etter brannen i området, ble en reguleringsplan utarbeidet og vedtatt i 1916. Planens avgrensing definerer i store trekk områdeavgrensningen, og det meste av bebyggelsen er oppført i årene etter dette og fram mot 1920. Planens grunnprinsipp er et (nyklassisk) rutenett, brutt av et fåtall diagonaler (Christian Michelsens gate, Valkendorfsgaten).
Bygningsmassen slik den fremstår i dag består i hovedsak av større forretningsgårder, med noe innslag av leilighetskomplekser i ytterkantene. Arkitekturen består for det meste av enkel nyklassisisme, med enkelte nyhistoristiske (eksempelvis Louis seize-) innslag. I vest (mot delområde Nordnes), den sist gjennomførte delen av planen, finnes en gruppe funksjonalistiske bygg. I tillegg finnes det også enkelte innslag andre steder av denne stilen, den fredede Sundt-bygningen er et av de mest betydningsfulle her. Av andre betydningsfulle bygninger kan nevnes Losjen, Telegrafbygningen og Permanenten (Vestlandske kunstindustrimuseum).
Etterkrigstiden har endret lite på området, men av betydningsfulle modernistiske verk er Bergens Tidendes bygg og Hotell Norge.

Harstad ble ikke grunnlagt som by, men har grodd frem. Opprinnelig besto bebyggelsen av trebygninger i en til to etasjer. Etter murtvangsloven i 1904 ble så flere bygg oppført i mur. Fortsatt står en del av de eldste trehusene og den eldste murgårdsbebyggelsen. Sveitserstilen og Jugendstilen var fremtredende byggeskikk frem mot 1920-årene, trehusene ble satt opp av stedlige håndverkere mens murbygningene ble satt opp av tilreisende
Da byen ble egen bygge-kommune i 1993, måtte det utarbeides en reguleringsplan. Noen gater og bygninger var allerede etablert og inntatt i planen, som etter datidens idealer skulle være formet etter rutenettsplan, med rette og brede gater og en klar kvartalstruktur.

Tromsø etableres 1794
Da Tromsø by ble etablert i 1794, var det i bukta mellom kirkas og kongens maktsymboler. Den første byplanen for Tromsø, utarbeidet av amtmann Sommerfeldt allerede i 1788, var utformet etter datidens klassiske idealer med rette gater og kvadratiske eller rektangulære kvartaler. Hovedgatene ble anlagt parallelt med sjøen, dvs. i nord-sør-retning. På tvers av hovedgatene ble det opparbeidet 5 allmenninger, de nåværende Strandskillet / Strandtorget, Rådhusgata / Torget, Bispegata, Nordre Tollbodgate og Skriverplassen.
Allmenningene har flere funksjoner; de forbinder sjøsiden i øst med bymarka / kulturlandskapet på oversida av bykjernen i vest. De fungerer også som branngater og felles byrom. Byens fellesfunksjoner ble anlagt langs allmenningene, og hovedgatene og allmenningene er hovedstrukturene i byens organisering. Den opprinnelige byen strakte seg fra Strandskillet i sør, dvs. rett sør for Prostneset, til Hansjordnes, litt nord for Skansen, i nord. På det bredeste omfattet den området opp til den nåværende Petersborggata i vest. Dette området betegnes ofte som ”empirbyen Tromsø”.
Allerede fra grunnleggelsen av så de lokale myndighetene det som sin oppgave å fordele byggetomter til forskjellige formål. Arealene nærmest havna og strandlinjen ble forbeholdt forretningsstanden. Det vil si at kjøpmennene holdt til i Sjøgata, Strandgata og Skippergata. Håndverkere og borgere ble henvist til Storgata og gatene ovenfor, samt til nord- og sørbyen. Velhavende borger- og embetsmenn etablerte seg tidlig i Storgata. De rike kjøpmennene i Sjøgata hadde uthus og staller langs nedsiden av Storgata. Vognmenn og kjørere holdt til i Grønnegata. Gata fikk dette navnet fordi den opprinnelig lå med grønne jorder, fjøs og stallbygninger mot vest. Seinere gjentok også dette mønsteret seg i Vestregata. Sjøfolk, fiskere og annet arbeidsfolk bodde sør på Stranda, delvis utenfor bygrensen samt i nordbyen.
Ned mot sjøen, øst for Storgata ligger den eldre selvgrodde delen av byen. Her lå det noe spredt bebyggelse før rutenettbyplan fra 1800-tallet ble opparbeidet. Den gamle strandlinjen som avsluttet byen mot sjøen er fortsatt lesbar i dagens gatenett. Gateløpene Strandgata – Sjøgata – Storgata – Skippergata – Hansjordnesgata følger topografien ut og inn langs de gamle vikene og over høydene ved Prostneset og Skansen. På sjøsiden av dette gateløpet lå bryggene og pakkhusene på påler ute i havnebassenget. Husene var i 2 fulle etasjer + loft, med saltak og med den ene gavlen mot gata og den andre mot sjøen.
Empirebyen
Når vi snakker om empirebyen Tromsø tenker vi både på rutenettplanen som ble lagt ut over et tidligere ubebygd område, men også om tre som det absolutt viktigste byggematerialet og om empiren som form og stiluttrykk.
De få bygningene som ble oppført på 1700-tallet, og praktisk talt all bebyggelse fra 1800-tallet, er oppført i tre. Våningshusene og en stor del av gårdshusene var oppført i laftet tømmer eller stående plank. Omkring 1880 fikk byen sine tre første murbygninger, og i 1894 kom ennå to til, men før den nasjonale murtvangloven ble innført i 1904 var det ikke vanlig å bygge i mur i Tromsø.
Bygningene i Tromsø har, slik det er vanlig alle steder, fått form- og stiluttrykk preget av tidens rådende idealer. Empiren, som oppstår på begynnelsen av 1800-tallet da Napoelonskrigene herjer Europa, henter sitt klassiske stiluttrykk fra antikken. Før handelsmonopolet ble opphevet i 1789, hadde Bergen og Trondheim monopol på handel med Nord-Norge. Den nyetablerte byen Tromsø hadde tett handelssamkvem med disse byene, samt tilflytting av handelsmenn, håndverkere og embetsmenn herfra. Dette satt sitt tydelige preg på bygningsutformingen, og vi kan i Tromsø snakke om en bergensempire og en trondheimsempire.
Typisk for bergensempiren er liggende panel, svai i takflatene og ofte midtark. Portalene er elegant utformede med halvsirkelformede glassfelt over døra. Bygninger i trondheimsempire har enklere og strengere hovedform, gjerne med tømmermanns-/vekselpanel og hovedformen i portalene er bygget opp av rektangulære formelementer.
Bergensempiren var sterkest representert i Sjøgata og sørbyen, mens trondheimsempiren har preget området rundt Skansen. Storgata og delvis Grønnegata og Skippergata har hatt en blanding av de to. Husene lå med langfasader mot gata og portrom inn til gårdsrommet. I bakgården lå stall, fjøs og uthus med enkel kledning og enklere detaljering.
I løpet av 1870-årene framsto Tromsø som en komplett empireby der omtrent alle tomter i rutenettplanen var bebygd. Det var en kompakt og homogen treby der Domkirken dominerte. Den lave bebyggelsen organisert i rettvinklede kvartaler i et rutenett, dannet en klar kontrast til den markante bryggerekka i vifteform rundt havna. Byens utstrekning og avgrensning ble markert av offentlige monumentalbygninger i byens ytterkant.
Empirens planleggingsideal skulle prege byen fram til midten av 1900-tallet, men fra 1870-årene ble nybygg oppført i andre stilarter i tillegg til empire.
Sveitserstilen kom tidlig til Tromsø, fra slutten av 1860-tallet. Stilen er spesielt knyttet til treakitekturen, og helt fram til 1904 (murtvang), ble det bygget sveitserstilshus i tre i sentrale bystrøk. Etter den tid opptrådte sveitserstilen i boligområdene rundt sentrum fram til 1920-tallet. På begynnelsen av 1900-tallet ble mange forretningsgårder i empirestil i sentrum ombygget til sveitserstil.
Parallelt med sveitserstilen ble det mot slutten av 1800-tallet oppført en del prestisjepregete murbygninger i klassisistisk stil bygd av det offentlige samt rike kjøpmenn. I Tromsø sentrum er det få jugend-pregede bygg. Funksjonalismen kom seint til Tromsø sentrum, og funksjonalistiske bygg i sin rene form finnes mest i villabebyggelsen. Eksempler på funkisstilen i sentrum er brannstasjonen (1941, seinere ombygd) og forretningsbygget i Skippergata 28 (1946).
Dagens tilstand
Tromsø er fortsatt i store trekk en treby, der mange av bygningene oppført på 1800-tallet, enkelte sågar på slutten av 1700-tallet. Selv om de fleste har gjennomgått hardhendte restaureringer eller omfattende moderniseringer, finner vi fortsatt områder i byen som viser trebyen fra 1800-tallet nesten slik den en gang var.
Gode eksempler er Kirkegata, spesielt rekken mot Kirkeparken og nord for Torgallmenningen, Strandgatakvartalet (Strandgata, Kirkegata, Storgata og Strandskillet), området ved Aunegården (Sjøgata 29, fredet), opp gjennom Mackgården til nedsiden av Grønnegata, og deler av bymiljøet mellom Skansen (fredet), Skippergata og Storgata. I disse områdene ser vi både kvartalsstrukturen, mange opprinnelige bygningskropper, deler av 1800-tallets stramme byplan og åpne plasser.
I Tromsø er det gamle sentrum fortsatt byens sentrum, og byplanen fra 1800-tallet er fortsatt levende. Torgallmenningen har fortsatt bevart bredden åpenheten, fondmotivet, sikten mot sundet og sin viktige funksjon som byens sentrale offentlige rom. Rådstua, fra 1863, opprinnelig rådstue og fengsel, (fredet 1981) troner fortsatt øverst i den åpne plassen. Rådhus i tre fra denne tiden er i dag svært sjeldne, både i norsk og nordisk sammenheng.
I Storgata i begge retninger fra Torgallmenningen ligger fortsatt en rekke av den tidligere trehusbebyggelsen. De rike kjøpmennene i Sjøgata hadde uthus og staller langs nedsiden av Storgata. Fortsatt kan rester av dette mønsteret sees i Storgata 71, 73 og 75 og i Sjøgata 10, 12, 14 og 16. Lenger sør i Storgata ligger Domkirken (listeført, forenklet kalt ”administrativt kirkelig vern”) og deretter Strandgata-kvartalet, som har bevart sin opprinnelige struktur og bebyggelse.
Den nordligste delen av kvartalet er et godt bevart, helhetlig miljø fra gamlebyen i Tromsø. Kvartalet representerer trekk ved byutviklingen da både næringsliv og bosetting var et sammensatt mangfold av virksomhet og uttrykk. Mange av bygningen i kvartalet har ennå bevart originale detaljer og bygningsdeler fra den gang de ble bygget. Kvartalet avgrenses av gater med både rette og skrå løp, og forener dermed den selvgrodde byen langs Strandgata med den planlagte byen langs Storgata.
Den katolske bispegård (fredet 1942) i empirestil ligger på hjørnet Torgalmenningen – Storgata (Storgata 94). Nordover Storgata fra Torgalmenningen følger først et område med mange trehus, men der tidens tann og mange ombygginger har endret tilstanden til de fleste husene. Følges disse kvartalene ned til Skippergata kommer et nytt område med flere autentiske 1800-talls tregårder, til dels med bakgård og hage bevart.
Folkets hus, Storgata 95, bygd som bolig for konsul Mack i 1837 i bergensempire (fredet 1942) har fine, opprinnelige empirestilportaler. Møllergården, Skippergata 11 ble bygget som privatbolig for toller Meyer ca. 1833. Boligen sammen med stabbur og uthusbygning ble fredet i 1942. Kjeldsethgården, Skippergata 19 (fredet 1942) oppført som privatbolig i 1833 består av hovedbygning i empirestil og uthus/sidebygning. I området ligger også Verdensteateret i Storgata 93. Det er den eldste kinobygningen i landet, oppført 1915, hvor det fortsatt er en viss kinodrift (fredet 1994).
Videre ned mot sjøen ligger Skansen. Her hvor kongemakten har holdt til siden middelalderen (automatisk fredet, middelaldergrunn), ble Tollbua bygd som bolig og kontor for Tollvesenet (fredet 2000). Den sto ferdig i 1794, samtidig med bystatusen, og er i dag byens eldste stående bygning. Sammen med Tollbua ble sju andre bygninger på Skansen fredet i 2000: bårstua, tollkontoret, tollbodnaustet, tollpakkhuset, stabbur sjå og utedo. Fredningen omfatter også det nærmeste miljøet rundt Skansen.
I den eldste, selvgrodde og uregulerte delen av sentrum, mellom Storgata og sjøen er deler av den opprinnelige strukturen lett lesbar også i dag. I området mellom Storgata og den tidligere strandlinjen (gateløpene Strandgata – Sjøgata – Havnagata – Skippergata – Hansjordnesgata) er, som omtalt ovenfor, store deler av småhusbebyggelsen intakt.
Utenfor den tidligere strandlinjen er det opprinnelige bebyggelsesmønsteret bare lesbart i området ved Skansen og delvis i Sjøgata. Delvis på grunn av brann, men også på grunn av ekspansjonsplaner, har den opprinnelige bebyggelsen mange steder blitt erstattet av større bygningsvolumer. Utfyllinger mellom og utenfor de opprinnelige bryggene har endret avslutningen mellom land og sjø, og mangel på direkte kontakt med sjøen utydeliggjør de gamle bryggenes funksjon. De nye bygningenes skala og form fraviker opprinnelig mønster.

På verftsområdet innenfor festningsverket er alle bygninger oppført før 1851, da marinen flyttet til Karljohansvern. Bebyggelsen har militær opprinnelse og er, sammen med barakkene utenfor festningsverkene, en bygningstype som er forskjellig fra bybebyggelsen for øvrig.
Fredriksvern Verft ligger innenfor vollmurene og er anlagt etter modell av flåtebasen Holmen i København. Verftet med befestninger sto ferdig 1791. Det ble bygget med sikker sans for rokokkoperiodens arkitekturidealer. Alle bygninger var oppført før marinen flyttet sin hovedstasjon til Horten i 1851. Verftet er sommeren 2009 under fredning.
Innenfor delområde Fredriksvern Verft ligger også sjømennenes minnehall fra 1923, som er fredet, samt Soldathjemmet ”Soldatenheim Stavern” fra 1942, som vil bli foreslått fredet sammen med sitt parkmessige forterreng ned mot sjøen. Soldathjemmet er en av få gjenværende eksponenter fra den engang omfattende tyske bebyggelsen fra samme periode på Fredriksvern. Samtidig er det en av meget få velbevarte velferdsbygg fra krigstiden.

Møllenberg, Rosenborg og Kirkesletten er et kompakt trehusmiljø, der den viktigste og mest særpregede forekomsten er en ytterst homogen samling plankelaftede typehus, som ble prosjektert og bygget i en kort periode rundt midten av 1890-tallet (frem til murtvang ble innført i 1899). Bakgrunnen var behovet for å skaffe boliger til arbeidsstokken på de da raskt ekspanderende skipsverkstedene i byen.
En eldre og noe mindre homogent utformet trehusbebyggelse i sydvestredel av området (Kirkesletten) kompletterer det som et av Norges store sammenhengende trehusmiljøer. Området er regulert til bevaring og i det alt vesentlige til boligformål.

Den store tyske byggeaktiviteten i Trondheim under den andre verdenskrig, skapte store endringer i byen. Persaunet leir ble oppført som forlegning til personell på tyske ubåter. Tyskerne ønsket å bygge en forlegning som ikke lå for langt unna bunkerne i Nyhavna, eller kommandoplassen for den tyske marinen på Charlottenlund. Tyskerne beslagla da ca. 20 dekar av eiendommen Persaunet, eid av Strinda kommune.
Anlegget ble hovedsakelig oppført av norske firmaer, og rakk ikke å bli fullført i byggeperioden som varte fra 1940-1945. Det ble reist forlegningsbygg, messebygg, administrasjonsbygg, sykestue, garasjer, samt noe få mindre bygninger. De to høyeste bygningene, to betongbunkere, hadde forlegningskapasitet til over 500 mann.
Karakteristisk for leieren er de toetasjes forlegningsbyggene av tre. Brakkene viser inspirasjon fra firemannsboligene som ble reist i stort antall rundt byen før krigen. Likheten ble brukt bevisst av strategiske hensyn, slik at leirens forlegningsbygg var minst mulig synlig ved eventuelle flyangrep. Tilpasning av militære anlegg til lokal arkitektur var et grep som ofte ble benyttet av tyskerne under krigen.
Formen er karakteristisk for de tyske ubåtanleggene under krigen, med svært solide bygninger reist i et U-formet anlegg. Bygningene ble passert i en buet form ved enden og i rekker langs gatene. Kvaliteten og utformingen av anlegget viste at Persaunet bar preg av å være en høystatusleir. Det prestisjetunge Ubåtvåpnet hadde meget høy status innen det tyske militæret. Det ble bygget to bassenger og i alle fellesrommene fantes det peiser. De ble også anlagt et hageanlegg, hvor det ble innført ulike tresorter.
Persaunet leir ble overtatt av den norske marinen kort tid etter freden i 1945, og siden har leiren blitt brukt til forskjellig militær bruk. Anlegget består av 41 bygninger, hvorav 28 ble fredet i 2004. i 2003 besluttet kommunen og Forsvaret at de ikke lenger ønsket å fortsette sin drift på Persaunet. Fra 2005 til 2007 ble Persaunet utstykket og solgt, siden har området utviklet seg til et populært boligområde.