Tromsø etableres 1794
Da Tromsø by ble etablert i 1794, var det i bukta mellom kirkas og kongens maktsymboler. Den første byplanen for Tromsø, utarbeidet av amtmann Sommerfeldt allerede i 1788, var utformet etter datidens klassiske idealer med rette gater og kvadratiske eller rektangulære kvartaler. Hovedgatene ble anlagt parallelt med sjøen, dvs. i nord-sør-retning. På tvers av hovedgatene ble det opparbeidet 5 allmenninger, de nåværende Strandskillet / Strandtorget, Rådhusgata / Torget, Bispegata, Nordre Tollbodgate og Skriverplassen.
Allmenningene har flere funksjoner; de forbinder sjøsiden i øst med bymarka / kulturlandskapet på oversida av bykjernen i vest. De fungerer også som branngater og felles byrom. Byens fellesfunksjoner ble anlagt langs allmenningene, og hovedgatene og allmenningene er hovedstrukturene i byens organisering. Den opprinnelige byen strakte seg fra Strandskillet i sør, dvs. rett sør for Prostneset, til Hansjordnes, litt nord for Skansen, i nord. På det bredeste omfattet den området opp til den nåværende Petersborggata i vest. Dette området betegnes ofte som ”empirbyen Tromsø”.
Allerede fra grunnleggelsen av så de lokale myndighetene det som sin oppgave å fordele byggetomter til forskjellige formål. Arealene nærmest havna og strandlinjen ble forbeholdt forretningsstanden. Det vil si at kjøpmennene holdt til i Sjøgata, Strandgata og Skippergata. Håndverkere og borgere ble henvist til Storgata og gatene ovenfor, samt til nord- og sørbyen. Velhavende borger- og embetsmenn etablerte seg tidlig i Storgata. De rike kjøpmennene i Sjøgata hadde uthus og staller langs nedsiden av Storgata. Vognmenn og kjørere holdt til i Grønnegata. Gata fikk dette navnet fordi den opprinnelig lå med grønne jorder, fjøs og stallbygninger mot vest. Seinere gjentok også dette mønsteret seg i Vestregata. Sjøfolk, fiskere og annet arbeidsfolk bodde sør på Stranda, delvis utenfor bygrensen samt i nordbyen.
Ned mot sjøen, øst for Storgata ligger den eldre selvgrodde delen av byen. Her lå det noe spredt bebyggelse før rutenettbyplan fra 1800-tallet ble opparbeidet. Den gamle strandlinjen som avsluttet byen mot sjøen er fortsatt lesbar i dagens gatenett. Gateløpene Strandgata – Sjøgata – Storgata – Skippergata – Hansjordnesgata følger topografien ut og inn langs de gamle vikene og over høydene ved Prostneset og Skansen. På sjøsiden av dette gateløpet lå bryggene og pakkhusene på påler ute i havnebassenget. Husene var i 2 fulle etasjer + loft, med saltak og med den ene gavlen mot gata og den andre mot sjøen.
Empirebyen
Når vi snakker om empirebyen Tromsø tenker vi både på rutenettplanen som ble lagt ut over et tidligere ubebygd område, men også om tre som det absolutt viktigste byggematerialet og om empiren som form og stiluttrykk.
De få bygningene som ble oppført på 1700-tallet, og praktisk talt all bebyggelse fra 1800-tallet, er oppført i tre. Våningshusene og en stor del av gårdshusene var oppført i laftet tømmer eller stående plank. Omkring 1880 fikk byen sine tre første murbygninger, og i 1894 kom ennå to til, men før den nasjonale murtvangloven ble innført i 1904 var det ikke vanlig å bygge i mur i Tromsø.
Bygningene i Tromsø har, slik det er vanlig alle steder, fått form- og stiluttrykk preget av tidens rådende idealer. Empiren, som oppstår på begynnelsen av 1800-tallet da Napoelonskrigene herjer Europa, henter sitt klassiske stiluttrykk fra antikken. Før handelsmonopolet ble opphevet i 1789, hadde Bergen og Trondheim monopol på handel med Nord-Norge. Den nyetablerte byen Tromsø hadde tett handelssamkvem med disse byene, samt tilflytting av handelsmenn, håndverkere og embetsmenn herfra. Dette satt sitt tydelige preg på bygningsutformingen, og vi kan i Tromsø snakke om en bergensempire og en trondheimsempire.
Typisk for bergensempiren er liggende panel, svai i takflatene og ofte midtark. Portalene er elegant utformede med halvsirkelformede glassfelt over døra. Bygninger i trondheimsempire har enklere og strengere hovedform, gjerne med tømmermanns-/vekselpanel og hovedformen i portalene er bygget opp av rektangulære formelementer.
Bergensempiren var sterkest representert i Sjøgata og sørbyen, mens trondheimsempiren har preget området rundt Skansen. Storgata og delvis Grønnegata og Skippergata har hatt en blanding av de to. Husene lå med langfasader mot gata og portrom inn til gårdsrommet. I bakgården lå stall, fjøs og uthus med enkel kledning og enklere detaljering.
I løpet av 1870-årene framsto Tromsø som en komplett empireby der omtrent alle tomter i rutenettplanen var bebygd. Det var en kompakt og homogen treby der Domkirken dominerte. Den lave bebyggelsen organisert i rettvinklede kvartaler i et rutenett, dannet en klar kontrast til den markante bryggerekka i vifteform rundt havna. Byens utstrekning og avgrensning ble markert av offentlige monumentalbygninger i byens ytterkant.
Empirens planleggingsideal skulle prege byen fram til midten av 1900-tallet, men fra 1870-årene ble nybygg oppført i andre stilarter i tillegg til empire.
Sveitserstilen kom tidlig til Tromsø, fra slutten av 1860-tallet. Stilen er spesielt knyttet til treakitekturen, og helt fram til 1904 (murtvang), ble det bygget sveitserstilshus i tre i sentrale bystrøk. Etter den tid opptrådte sveitserstilen i boligområdene rundt sentrum fram til 1920-tallet. På begynnelsen av 1900-tallet ble mange forretningsgårder i empirestil i sentrum ombygget til sveitserstil.
Parallelt med sveitserstilen ble det mot slutten av 1800-tallet oppført en del prestisjepregete murbygninger i klassisistisk stil bygd av det offentlige samt rike kjøpmenn. I Tromsø sentrum er det få jugend-pregede bygg. Funksjonalismen kom seint til Tromsø sentrum, og funksjonalistiske bygg i sin rene form finnes mest i villabebyggelsen. Eksempler på funkisstilen i sentrum er brannstasjonen (1941, seinere ombygd) og forretningsbygget i Skippergata 28 (1946).
Dagens tilstand
Tromsø er fortsatt i store trekk en treby, der mange av bygningene oppført på 1800-tallet, enkelte sågar på slutten av 1700-tallet. Selv om de fleste har gjennomgått hardhendte restaureringer eller omfattende moderniseringer, finner vi fortsatt områder i byen som viser trebyen fra 1800-tallet nesten slik den en gang var.
Gode eksempler er Kirkegata, spesielt rekken mot Kirkeparken og nord for Torgallmenningen, Strandgatakvartalet (Strandgata, Kirkegata, Storgata og Strandskillet), området ved Aunegården (Sjøgata 29, fredet), opp gjennom Mackgården til nedsiden av Grønnegata, og deler av bymiljøet mellom Skansen (fredet), Skippergata og Storgata. I disse områdene ser vi både kvartalsstrukturen, mange opprinnelige bygningskropper, deler av 1800-tallets stramme byplan og åpne plasser.
I Tromsø er det gamle sentrum fortsatt byens sentrum, og byplanen fra 1800-tallet er fortsatt levende. Torgallmenningen har fortsatt bevart bredden åpenheten, fondmotivet, sikten mot sundet og sin viktige funksjon som byens sentrale offentlige rom. Rådstua, fra 1863, opprinnelig rådstue og fengsel, (fredet 1981) troner fortsatt øverst i den åpne plassen. Rådhus i tre fra denne tiden er i dag svært sjeldne, både i norsk og nordisk sammenheng.
I Storgata i begge retninger fra Torgallmenningen ligger fortsatt en rekke av den tidligere trehusbebyggelsen. De rike kjøpmennene i Sjøgata hadde uthus og staller langs nedsiden av Storgata. Fortsatt kan rester av dette mønsteret sees i Storgata 71, 73 og 75 og i Sjøgata 10, 12, 14 og 16. Lenger sør i Storgata ligger Domkirken (listeført, forenklet kalt ”administrativt kirkelig vern”) og deretter Strandgata-kvartalet, som har bevart sin opprinnelige struktur og bebyggelse.
Den nordligste delen av kvartalet er et godt bevart, helhetlig miljø fra gamlebyen i Tromsø. Kvartalet representerer trekk ved byutviklingen da både næringsliv og bosetting var et sammensatt mangfold av virksomhet og uttrykk. Mange av bygningen i kvartalet har ennå bevart originale detaljer og bygningsdeler fra den gang de ble bygget. Kvartalet avgrenses av gater med både rette og skrå løp, og forener dermed den selvgrodde byen langs Strandgata med den planlagte byen langs Storgata.
Den katolske bispegård (fredet 1942) i empirestil ligger på hjørnet Torgalmenningen – Storgata (Storgata 94). Nordover Storgata fra Torgalmenningen følger først et område med mange trehus, men der tidens tann og mange ombygginger har endret tilstanden til de fleste husene. Følges disse kvartalene ned til Skippergata kommer et nytt område med flere autentiske 1800-talls tregårder, til dels med bakgård og hage bevart.
Folkets hus, Storgata 95, bygd som bolig for konsul Mack i 1837 i bergensempire (fredet 1942) har fine, opprinnelige empirestilportaler. Møllergården, Skippergata 11 ble bygget som privatbolig for toller Meyer ca. 1833. Boligen sammen med stabbur og uthusbygning ble fredet i 1942. Kjeldsethgården, Skippergata 19 (fredet 1942) oppført som privatbolig i 1833 består av hovedbygning i empirestil og uthus/sidebygning. I området ligger også Verdensteateret i Storgata 93. Det er den eldste kinobygningen i landet, oppført 1915, hvor det fortsatt er en viss kinodrift (fredet 1994).
Videre ned mot sjøen ligger Skansen. Her hvor kongemakten har holdt til siden middelalderen (automatisk fredet, middelaldergrunn), ble Tollbua bygd som bolig og kontor for Tollvesenet (fredet 2000). Den sto ferdig i 1794, samtidig med bystatusen, og er i dag byens eldste stående bygning. Sammen med Tollbua ble sju andre bygninger på Skansen fredet i 2000: bårstua, tollkontoret, tollbodnaustet, tollpakkhuset, stabbur sjå og utedo. Fredningen omfatter også det nærmeste miljøet rundt Skansen.
I den eldste, selvgrodde og uregulerte delen av sentrum, mellom Storgata og sjøen er deler av den opprinnelige strukturen lett lesbar også i dag. I området mellom Storgata og den tidligere strandlinjen (gateløpene Strandgata – Sjøgata – Havnagata – Skippergata – Hansjordnesgata) er, som omtalt ovenfor, store deler av småhusbebyggelsen intakt.
Utenfor den tidligere strandlinjen er det opprinnelige bebyggelsesmønsteret bare lesbart i området ved Skansen og delvis i Sjøgata. Delvis på grunn av brann, men også på grunn av ekspansjonsplaner, har den opprinnelige bebyggelsen mange steder blitt erstattet av større bygningsvolumer. Utfyllinger mellom og utenfor de opprinnelige bryggene har endret avslutningen mellom land og sjø, og mangel på direkte kontakt med sjøen utydeliggjør de gamle bryggenes funksjon. De nye bygningenes skala og form fraviker opprinnelig mønster.

På verftsområdet innenfor festningsverket er alle bygninger oppført før 1851, da marinen flyttet til Karljohansvern. Bebyggelsen har militær opprinnelse og er, sammen med barakkene utenfor festningsverkene, en bygningstype som er forskjellig fra bybebyggelsen for øvrig.
Fredriksvern Verft ligger innenfor vollmurene og er anlagt etter modell av flåtebasen Holmen i København. Verftet med befestninger sto ferdig 1791. Det ble bygget med sikker sans for rokokkoperiodens arkitekturidealer. Alle bygninger var oppført før marinen flyttet sin hovedstasjon til Horten i 1851. Verftet er sommeren 2009 under fredning.
Innenfor delområde Fredriksvern Verft ligger også sjømennenes minnehall fra 1923, som er fredet, samt Soldathjemmet ”Soldatenheim Stavern” fra 1942, som vil bli foreslått fredet sammen med sitt parkmessige forterreng ned mot sjøen. Soldathjemmet er en av få gjenværende eksponenter fra den engang omfattende tyske bebyggelsen fra samme periode på Fredriksvern. Samtidig er det en av meget få velbevarte velferdsbygg fra krigstiden.

Møllenberg, Rosenborg og Kirkesletten er et kompakt trehusmiljø, der den viktigste og mest særpregede forekomsten er en ytterst homogen samling plankelaftede typehus, som ble prosjektert og bygget i en kort periode rundt midten av 1890-tallet (frem til murtvang ble innført i 1899). Bakgrunnen var behovet for å skaffe boliger til arbeidsstokken på de da raskt ekspanderende skipsverkstedene i byen.
En eldre og noe mindre homogent utformet trehusbebyggelse i sydvestredel av området (Kirkesletten) kompletterer det som et av Norges store sammenhengende trehusmiljøer. Området er regulert til bevaring og i det alt vesentlige til boligformål.

Den store tyske byggeaktiviteten i Trondheim under den andre verdenskrig, skapte store endringer i byen. Persaunet leir ble oppført som forlegning til personell på tyske ubåter. Tyskerne ønsket å bygge en forlegning som ikke lå for langt unna bunkerne i Nyhavna, eller kommandoplassen for den tyske marinen på Charlottenlund. Tyskerne beslagla da ca. 20 dekar av eiendommen Persaunet, eid av Strinda kommune.
Anlegget ble hovedsakelig oppført av norske firmaer, og rakk ikke å bli fullført i byggeperioden som varte fra 1940-1945. Det ble reist forlegningsbygg, messebygg, administrasjonsbygg, sykestue, garasjer, samt noe få mindre bygninger. De to høyeste bygningene, to betongbunkere, hadde forlegningskapasitet til over 500 mann.
Karakteristisk for leieren er de toetasjes forlegningsbyggene av tre. Brakkene viser inspirasjon fra firemannsboligene som ble reist i stort antall rundt byen før krigen. Likheten ble brukt bevisst av strategiske hensyn, slik at leirens forlegningsbygg var minst mulig synlig ved eventuelle flyangrep. Tilpasning av militære anlegg til lokal arkitektur var et grep som ofte ble benyttet av tyskerne under krigen.
Formen er karakteristisk for de tyske ubåtanleggene under krigen, med svært solide bygninger reist i et U-formet anlegg. Bygningene ble passert i en buet form ved enden og i rekker langs gatene. Kvaliteten og utformingen av anlegget viste at Persaunet bar preg av å være en høystatusleir. Det prestisjetunge Ubåtvåpnet hadde meget høy status innen det tyske militæret. Det ble bygget to bassenger og i alle fellesrommene fantes det peiser. De ble også anlagt et hageanlegg, hvor det ble innført ulike tresorter.
Persaunet leir ble overtatt av den norske marinen kort tid etter freden i 1945, og siden har leiren blitt brukt til forskjellig militær bruk. Anlegget består av 41 bygninger, hvorav 28 ble fredet i 2004. i 2003 besluttet kommunen og Forsvaret at de ikke lenger ønsket å fortsette sin drift på Persaunet. Fra 2005 til 2007 ble Persaunet utstykket og solgt, siden har området utviklet seg til et populært boligområde.

Sammenhengende trehusmiljø bestående av rundt 300 toetasjes tømrede og panelte bolighus med uthus, overveiende bygget på første halvdel av 1800-tallet (gjenoppbygget etter storbrann i årene 1842-45), men med enkelte innslag av bebyggelse helt tilbake fra tidlig 1700-tall og fremover.
Reguleringsmessig sikret som bevaringsområde i 1981, og i årene før og hele tiden siden under stadig utvikling som populært boligmiljø. Godt bevarte empire- og senempirepregede fasader konstituerer områdets helhetskarakter. Få innslag av annen type bebyggelse ”splitter” miljøet.

Delområdet består av et verneverdig byområde på Singsaker. Området ble underlagt en særskilt verneplan i 1994, planen er Trondheims første i sitt slag.
Områder bestod opprinnelig av 28 parseller av Singsaker gård, som i 1885 ble fradelt. Villabegynnelsen på Singsaker ble i stor grad oppført fra like etter 1900 til første halvdel av 1920-tallet. De fleste av villaene ble bygget av og for professorene på NTH. De første boligene som ble oppført var kompaktvillaer i halvannen etasje, da bygningsloven av 1906 tilsa at man ikke kunne bygge trebygninger høyere enn dette. Etter 1919 ble det også tillatt å bygge trehus i to fulle etasjer, de fleste nyklassisistiske bygg i området er bygget rundt denne tida.
Rundt 1910 var det bruddet med sveitserstilen som preget bebyggelsen. Mange villaer fra denne tida tok utgangspunkt i det lokale og stedlige. Blant annet har mange av villaene barokke elementer fra 1700-tallets trearkitektur i Trondheim og kraftig tømmermannspanel. Elementene er brukt på kreativt vis. Eksempel på bebyggelse fra denne perioden er Nedre allé 17 og 19 (begge 1912), nr. 22(1917) og Professorveien 1 (1913) som alle er tegnet av arkitekt August Albertsen. Nedre allé 20 (1916) er teget av Erik Guldahl. I tillegg har Sverre pedersen tegnet Marituveien 5 (1909), Andreas Bugge Nedre allé 18 (1911) og Jens Zetlitz M. Kielland har tegnet Øvre allé 8 (1913).
Under og like etter 1. verdenskrig var nyfunksjonalismen ledende. I denne perioden ble oppført blant annet Øvre allé 15 (1919) tegnet av Jacob Holmgren og Øvre allé 19 (1920) tegnet av Carl J. Moe.
Innenfor området er det også enkelte eksempler på murarkitektur fra samme periode mellom 1910 og 1920. Øvre allé 12-14, tegnet av Sverre Pedersen. Boligen var bygget for E.C.Bull Simonse , direktør for den Nordenfjeldske Dampskipselskab i 1917. Bygningens grunnflate er på ca. 200 kvadratmeter, og bygget er oppført i massiv mur. Det har smårutede vinduer og mansardtak. I oppføringen var det lagt vekt på husets representativitet, bygget har også fått et herskapelig preg.

Boligblokkbebyggelse i funksjonalistisk stil, reist etter tegninger av Sverre Pedersen i perioden 1935-1940. Blokkene er i tre og fire etasjer, hovedsakelig ordnet som nord-syd-orienterte lameller med endevegg mot gaten. Over 1. etasje er de utstyrt med balkonger, bærekonstruksjon og dekker er bygd i armert betong. I tillegg til 295 leiligheter ble det i 1. etasje bygd åtte butikker, og de fleste av disse butikklokalene er fremdeles i bruk. Området fremstår som lite endret og ble fullført først på 1950-tallet med boligblokker hovedsakelig med samme dimensjoner.

Den Trondhjemske firemannsboligen har blitt et uttrykk og var en hustype som preget boligbyggingen i Trondheim i over 40 år, fra 1920-tallet til 1960-tallet. Alt i alt har det blitt reist flere hundre slike bygninger, de fleste bygd over samme lest. Typen er også kalt byggmesterhus, da det gjerne var små byggmestre som utnyttet ledig kapasitet med slikt byggeri. Grunnlaget var arkitekttegnet, med senere gjentatt og tilpasset av byggmesteren selv.
I all hovedsak er firemannsboligene oppført i reisverk i to etasjer, med to leiligheter i hver etasje. Blant de første boligene som ble bygd var de på Øvre Rosenborg, reist av ulike industribedrifter for sine ansatte under og like etter 1. verdenskrig. Det kooperative boligselskap bygde bl.a. nyklassisistiske boliger i Holbergs gate fra 1922.

Drøbak var på begynnelsen av 1600-tallet et viktig utførselssted for trelast. Handelsborgere i Christiania kjøpte husmannsplassene Husvik, Drøbak og Vennebek for å drive uthavner midt på 1600-tallet, og stedet fikk status som ladested og vinterhavn under Christiania. Håndverkere, sjøfolk og andre handelsmenn søkte seg etter hvert til stedet som gradvis vokste fram som handelssted. Ladestedet fikk kjøpstadsrettigheter i 1842. Da trelasthandelen fra midten av 1800-tallet begynte å avta vokste det i stedet frem en stor eksport av is. Ved slutten av århundret var begge disse næringene nærmest borte og var blitt erstattet av handel, småindustri og rekreasjon.
Drøbak har unngått store bybranner og siden byen hadde utviklingsarealer utenfor den historiske bykjernen har Drøbak bevart en betydelig bestand viktige enkeltbygninger og bygningsmiljøer fra 17- og 1800-tallet. Gjennom den selvgrodde gatestrukturen, de trange smugene, husrekker tett i tett og små pittoreske bygninger oppleves Drøbak omtrent slik byen var på 1800-tallet. Byens næringsbygg fra 1700- og 1800-tallet finnes rundt torvet og langs Storgata og karakteriseres av to etasjes bygninger. Drøbak fikk også flere hoteller og mange sommervillaer for velstående byborgere.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
Områdenivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av trehus bør unngås. Dette gjelder også for murhus av kulturhistorisk interesse innenfor området.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus- og hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Middelalderbyen
I middelalderen utviklet Bergen seg til å bli et betydelig handelssted og maktsentrum. Fra 1100-tallet lå kongesete på Holmen, i tillegg ble byen bispesete og kirkelig sentrum. På slutten av 1200-tallet ble Bergen innlemmet i det nordeuropeiske hanseatiske handelsnettet, og mange av de tidlige historiske strukturene i Bergen er knyttet til handelsaktiviteten i havneområdet rundt Vågen. Håndverks- og kjøpmannsvirksomhet i sentrumsområdet, samt kirkelige og verdslige institusjoners plassering her, skapte et rammeverk som fremdeles preger byen og dens bebyggelsesstruktur.
De første og konstituerende strukturene i Bergen ble etablert på østsida av vågen, fra Holmen til Vågsbunnen. Langs Øvregaten ble det etablert bebyggelse i tette, øst-vest-liggende rekker ned mot Vågen. Det ble anlagt tette smug mellom byggene, og noen bredere alleer. Havnebebyggelsen innerst i Vågen ble først utbygget på 1400-tallet, og deler av nåværende Vågsbunnen var tidlig utbygget med boliger særlig knyttet til håndverksvirksomhet.
I Marken utgjør Nonneseter klosterruiner et betydningsfullt innslag fra denne perioden, med sin tårnfot og sidekapellet. Veiløpet som nå er Kong Oscars gate var byens hovedvei ut mot nord og stammer fra denne tid. Gateløpet Marken var veien ”over markene” til Nonneseter kloster.
Etter reformasjonen forsvant mange av byens klostre og kirker.
I perioden 1600 – 1700 forsterkes Bergen med ytterligere forsvarsverker. I øst bygges Stadsporten, som en del av Bergenhus Befesting. Byggverket markerer det som på denne tiden ble ansett som byens yttergrense mot sørøst, og er i dag omgitt av to gravlunder som kom til i det påfølgende århundre.
Bybrann 1702
I 1702 ble store deler av Bergen lagt øde i bybrann, men den Bergenske tradisjonen med brannsikre steinkjellere over bakken gjorde at en del steinbygninger i Vågsbunnen og på Bryggen helt eller delvis ble stående. De gamle kjellerne ble brukt som fundamenter ved gjenoppbyggingen, og de gamle byggelinjene og kommunikasjonsstrukturene ble beholdt. Dette førte til at bystrukturen ble videreført.
Allmenninger og interne havnegårdspassasjer er ved siden av gatenettet også vitnesbyrd fra denne tidsperioden, med spor etter gater helt fra tiden rundt byloven fra 1276. I delområdet finnes også spesielle anlegg i form av 3 middelalderkirker, Håkonshallen, Rosenkranstårnet og Det gamle Rådhus, samt andre ruiner fra tidsperioden.
I denne delen av Bergen inneholder også kulturlagene i bakken spor fra tiden før 1600.
Bergenhus festning, Smalgangen 1, Hollendergaten 12, den yngre del av Domkirken, samt Korskirken er spor fra perioden 1600 – 1700. Nedre korskirkeallmenning og Vetrelidsallmenningen er planstrukturer fra perioden som fremdeles er intakt.
1700-1880
Fra årene 1700 – 1880 finnes en god del bybebyggelse, herunder havnekvartaler, utført i tre. Bryggen ble gjenoppbygget i sin nåværende form inkludert Finnegården (også World Heritage). Av andre objekter kan nevnes Kjøttbasaren, Hagerupsgården, Rådstuplass 5, Gamle tinghus (med fengsel), Manufakturhuset og Latinskolen. Strukturmessig mest betydningsfullt fra denne perioden er reguleringsplanen av 1702 og Vågsallmenningen.
Viktige deler av byens bank og finansvirksomhet etablerte seg på 1800-tallet i Vågsbunnen som del av det nye sentrum. I 1859-62 ble en ny børsbygning oppført på Vågsallmenningen. Da var allerede Norges Bank bygget i 1842, senere kom flere bankbygninger. Vågsallmenningen fikk i tillegg til de store bankbygningene i mur, også nye forretnings- og leiegårder. De gamle bygningene i området ble revet for å gi plass til de nye bygningene.
I Marken preges perioden mellom 1700 og 1900 av sterk vekst. En selvgrodd trebebyggelse vokser fram i området som i dag ligger mellom Nygaten og Assistentkirkegården. Bebyggelsesstrukturen gror innover på begge sider av det som i dag er gatene Marken og Kong Oscars gate. Gatenettet fra denne perioden er stor grad bevart frem til i dag, selv om bygningene gradvis er skiftet ut og består i dag for det meste består av småskala 1800 – talls trebebyggelse. Kirkegårdene i tilknytning til byporten ble også anlagt innenfor dette tidsspennet, St. Jacobs kirkegård i nordvest og Assistentkirkegården i sørøst. Lohnes sølvvarefabrikk bygges i perioden. Fra rundt 1880 går konstruksjonsmetoden for nye bygg over fra tre til murstein, noe som gjør at det også finnes innslag av denne typen bygninger i området.
1880-1916
I perioden 1880 – 1916 utvikler delområdet seg i retning av det området en kan se i dag. De omfattende brannreguleringene førte til større områder med murgårder i kvartalsstruktur. For havnebebyggelsen mellom Nicolaikirkeallmenningen og Vetrelidsallmenningen ble det i 1899 vedtatt en svært omfattende regulering da eierne ble enige om å rive og bygge nytt. Bystyret betraktet dette området som så viktig for byen at de vedtok detaljerte regler for utformingen selv om det var en privat plan. Jens Z.M.Kielland ble valgt til arkitekt for alle bygningene slik at de fikk et enhetlig preg.
Av viktige bygninger i delområdet fra denne perioden kan nevnes Skur 11, Slottsgården 1, Bergen Kreditbank, Brannstasjonen, Tanks skole og Bergen Katedralskole.
1900-tallet
Fra 1900 til 2. verdenskrig bygges de nå fredede anleggene Jernbanestasjonen og Terminus hotell, samt Kunsthøyskolens to bygninger. Etter dette skjer ikke utbygginger eller større byutvikling i betydningsfull grad i byområdet Marken.
Fra perioden etter 1. verdenskrig og frem til 1975 er delområdet for en stor del utbygget og det er ikke gjennomført større transformasjoner. Bygninger som ble ødelagt under 2. verdenskrig ble gjenoppbygget, noe som blant annet førte til et rettlinjet gatenett i et mindre område i tilknytning til Dreggsallmenningen og Bradbenken.