Kaistrukturen på Strandsiden og Bryggen er forskjellig, og kontrasterer hverandre. På Strandsiden har man hoper, kai og allmenning. Disse strukturene har historiske linjer tilbake til den første bebyggelsen på Stransiden. Det er viktig å bevare dette og unngå nedbygging utenpå varehusene og i allmenningene/kaiene. Denne moderniserte middelalderstrukturen, som en del av Vågen og i strukturell kontrast til verdensarvstedet Bryggen gjør at delorådet har nasjonal interesse. Den ytterste delen av området har en liten rest av denne sjøgårdstrukturen som går tilbake til middelalderen. Tollboden fra 1759-61 og sammen med pakkboden fra 1830 er også en del av dette kulturmiljøet.
Historikk
Strandsiden ble utbygget i løpet av middelalderen. I første del av middelalderen var det antagelig en spredt bebyggelse på strandsiden, med mer konsentrert bebyggelse helt innerst i Vågen, samt i forbindelse med klostrene og erkebispegården.
I løpet av 1500- til midten av 1600-tallet, ble strandsiden fullt bebygget med sjøboder. Disse skiller seg fra Bryggens sammenhengende kaifront, ved at de hadde hoper (innhuk mellom sjøbodene)mellom bygningene på strandsiden, for effektiv lossing og lasting fra båt. Som på Bryggen, bestod bebyggelsen langs strandsiden av gårder som strakte seg med pakkhus fra sjøen og med bolighus ovenfor. Mellom gårdene var det smale smau som gikk over til hoper i sjøen.
Strandsiden brant en rekke ganger, mens eiendoms- og bebyggelsesstrukturen forholdt seg stabil. Etter brannen i 1686, i området mellom Muren og Nykirken, ble det foreslått en gate som skulle skille bodene fra bolighusene ovenfor. Dette skjedde ikke, fordi bygningene ble satt opp igjen før myndigheten rakk å få gjennomført planene. Først etter en brann i 1901 fikk man påbegynt planene og gjennomført en vei fra Muren til Holbergsallmenningen. Selv om det var skjedd noen bygningsmessige forandringer enkelte steder, forble områdes karakteristikk intakt. Ved allmenningene hadde man bygget kaier som stakk ut i vannet fra bebyggelsen, men det dominerende bildet var fremdeles miljøet med sjøbodene.
I tiden mellom 1880 og 1916 ble den nye bebyggelsen preget av murkonstruksjoner. Fra denne tiden finnes blant annet Hotell Admiral innenfor delområde Strandsiden. Av gate- og byromsstrukturer er C. Sundts gate fra denne tida (av reguleringsplan fra 1906).
Under krigen ble dette området sterkt endret av bombingen i 1940 og eksplosjonsulykken i 1944. Sjøbodene ble utradert fra Holbergsallmenningen til Sliberget utenfor Tolbodallmeningen. Etter krigen ble det bygget opp nye varehus langs strandlinjen der hvor det tidligere var boder. Kaiutviklingen har skjedd der hvor det var kaier fra før, ved allmenningene.
Karakterisering
Området
På vestsiden av vågen var sjøen dypere enn ved Bryggen. Dette er en mulig forklaring på at det aldri utviklet seg noen kai foran bodene slik som på Bryggen. I tillegg så var området mer utsatt for nordavinden. En annen forklaring er at bruken av føringsbåter var blitt vanlig da dette området ble bygget ut. Man kan dermed forklare bebyggelsesstrukturen med teknologiutvikling og rasjonalisering i lasting og lossing fra båt.
Bebyggelsen
Det er i dag bare sjøboder helt ytterst på Nordnes. Av disse er det bare de på Sliberget, som representerer den typen som man tidligere fant langs hele strandsiden. Lengre ute finnes tversliggende sjøboder. Dette bruddet med tradisjonen er sannsynligvis fordi det her var dypt og bratt i bakkant. Her måtte det bygges på tvers. Innenfor disse bodene finner vi tollbodkaien med tollboden og tollbod. Mellom Tollbodallmeningen og Korskirkealmeningen finner vi, til dels ombygget, de gamle lagerhusene som ble bygget etter krigen (to er for øvrig bygget før krigen C. Sundtsgate 55 og 53). Lagerhusene finner vi igjen i mellom Nykirkeallmeningen Munkebryggen. Ved Munkebryggen var det etter krigen en rest av sjøboder. Denne ble revet da Munkebryggen ble bygget. På hele strekket fra Tollboden til Holbergalmeningen, ble C.sundtsgate sluttført etter krigen. Denne ble koblet sammen med veien fra 1901.

Fra perioden 1650 – 1700 finnes ikke omfattende spor etter byutvikling i denne delen av byen, bortsett fra festningsutbygginger. Vollene under det som vi i dag kjenner som Nordnesparken, samt deler av Fredriksberg festning ble utbygget i denne perioden.
I hundreårene mellom 1700 og 1880 er byggeaktiviteten større. Utbyggingen av festningsverkene øker i omfang, med Lavetthusene, Krutthuset og Katten.
Direktebombing og enkeltbranner, samt eksplosjonen på Bryggen i 1944 skadet også og mye av trehusbebyggelsen på Nordnes. Blant annet ble hele området mellom Nykirken og Tollbodalmenningen ødelagt. Allerede under krigen ble det holdt konkurranse for Nordneshalvøyen. De premierte forslagene ble grunnlag for reguleringsplaner for henholdsvis østre Nordnes i 1946 og vestre Nordnes og Nøstet i 1948.
De mest betydningsfulle tilskudd av etterkrigsarkitektur på Nordnes er boligblokkene bygget etter reguleringsplanen fra 1948 samt havnelagrene, i tillegg til Havforskningsinstituttet og Akvariet ved Nordnesparken.

Reguleringsplanen for gjenreisninga etter krigen ble utarbeid av Sverre Pedersen i samarbeid med byingeniør Dørum. Forslaget til planen var klart i august 1940. Planen bygde på reguleringsplanen fra 1937, men fikk større spillerom etter bombingen. Av økonomiske årsaker bygde planen også på den gamle infrastrukturen. Grøntanlegg med roser mellom husene. Småhus av tre, med små hager utenfor mur-sonen.
Det var store diskusjoner om størrelsen og utformingen av torget. Torget var en sentral del av hovedgrepet i gjenreisingsplanen. Inspirasjonen var Markusplassen i Venezia. «Innramma utsikt mot fjorden og fjellene” var mottoet. Sverre Pedersen var særlig opptatt av å beholde fjordkontakten. På hver side av torget ble det anlagt ei rekke med gavlbygg. Planen ble godkjent 15.juni 1941.
I mur-sonen ble det bygd murbygninger i 3 etasjer. Murtvang ga nytt hovedpreg, ulikt boligene i tre fra før krigen. Men tradisjonelt saltak og plasseringen langs Storgata og Myrabakken sitt gamle gateløp gjorde det mulig å kjenne igjen gamle Molde i planen.
Et annet tradisjonelt trekk var kombinasjon av bolig og næring, noe som var et klart brudd med sonedelingsprinsippet i funksjonalismen. Et av få eksempel på reine forretningsbygg var Pettersongården, like vest for Torget, som på et elegant vis tar opp i seg kurvaturen i Storgata.
Utanfor mur-sonen ble det bygd en del mer tradisjonstilpassede trehus. Eksempelvis svenskhusene i Henrik Ibsens veg, tradisjonelle trehus med saltak, vertikalt lektepanel og rutedelte vindu. Et annet typisk eksempel er Øvre veg 1, et skeivtekt trehus med liggende sulagt panel og rutedelte vindu. Gjenreisingsperioden bø ellers på mange rivaliseringer mellom tradisjonalister og modernister. Det hele endte med en forsiktig, tradisjonspåvirket modernisme. Det første modernistiske hus i Molde etter krigen var Gørvelalleen 1, et bolighus tegnet av Håkon Mjelva.
Molde nye kirke er tegnet av Finn Bryn. Rådhuset, tegnet av arkitektene Cappelen og Rodahl, ble tatt i bruk 1966.
Av enkeltbygg i sentrum er huset Myrabakken 8, fra gjenreisingen, fredet. I tillegg står den tidligere Tollboden som et av Moldes fineste eksempel på modernisme fra etterkrigstida. Tollboden har høye arkitektoniske kvaliteter. Moldes nye kirke ble innviet desember 1957.
I de siste 20-30 år er det skjedd flere uheldige påbygg av bygningene på nordsiden av Storgata, hvor en har satt på en 4.etasje med flatt tak. Også på torget forran rådhuset er det satt opp et bygg, brukt til gatekjøkken, midt i siktlinjen mot fjord og fjell fra Rådhusplassen. Denne utviklinga bidrar til å svekke de opprinnelige og monumentale trekkene ved Sverre Pedersen sin plan.

Langs nordsiden av Ladehalvøya er det bevart fire, mer eller mindre, komplette storgårdsanlegg fra første del av 1800-
tallet. Disse, Ringve, Leangen, Devle og Lade, har også gått under betegnelsen «lystgårdene på Lade». I tillegg
inneholder området også enkelte andre anlegg, slik som den meget godt bevarte sveitserstilvillaen Rognli og flere
mindre gårdsanlegg. I miljøet inngår også det store, kompakte sinnssykehus-anlegget Rotvoll (fra 1872) og det mer
paviliongmessige Østmarken (fra 1916). På gården Ringve, og mellom denne og Østmarken, ligger Trondheims
botaniske have.
Lade gård
Lade gård var i middelalderen sete for Ladejarlene, og var derfor et viktig maktsentrum i nasjonal målestokk. Da Olav
Tryggvasson grunnla Nidaros og tok opphold der ble Lade gjort til kongsgård. Ladejarlen kom noen år seinere tilbake,
men ble igjen fordrevet og lagt under kongen av Olav den hellige i 1015. Lade gård fortsatte å være krongods inntil det
ble lagt under Bakke kloster senere i Middelalderen. Etter reformasjonen ble Lade ved makeskifte med kronen 1574
overtatt av Hans Ovesen Rød, som gjorde den til adelig setegård.
Lade gård har byttet eiere mange ganger. I 1809 ble gården kjøpt av Hilmar Meincke som oppførte dagens bebyggelse i
1811. I 1917 kjøpte Trondheim kommune Lade gård. Fra 1922–60 hadde Norges lærerhøgskole tilhold på Lade. I1963
overtok Sosialhøgskolen i Trondheim, som flyttet ut 1994, etter at gården 1992 var solgt til Reitangruppen A/S. Gården
benyttes nå som hovedkontor for Reitangruppen og Rema 1000 Norge A/S.
Gårdsbebyggelsen som ble oppført i 1811 regnes som ett av hovedverkene i norsk klassisk arkitektur. Gårdsbygningene
er oppført rundt to U-formede tun. Nordvest for hovedanlegget ligger driftsbygningene; i fonden ligger låven, som er
utstyrt med et åttekantet tårn. Anlegget ble fredet 1923.
Hovedbygningen består av to etasjer og den er flankert av to mindre toetasjes fløybygninger. Hovedbygningen har høyt
valmtak med tre kobbhus. Fasaden er dekorert med horisontalbånd mellom etasjene og i takgesimsen. Inngangspartiene
er identiske både på frem og bakside av bygget, og består av søyleprydede loggiaer. Innvendig ble mye av den
opprinnelige dekor endret da gårdens bygninger tjente som undervisningslokaler fra 1960. Det best bevarte rommet er
midtstuen, også kalt Napoleonsrommet, som ligger sentralt i bygningen. Denne har gamle franske papirtapeter som viser
scener fra slaget ved Austerlitz (1805). Interiørene ble restaurert i 1994–95, og man benyttet materialer som lignet på de
opprinnelige for å gjenskape den originale utsmykkingen.
Lade kirke
Lade kirke ligger rett foran gårdstunet på Lade gård. Kirka ble antagelig innviet i 1190, er ei av landets eldste steinkirker,
og ei av fire middelalderkirker i Trondheim. Kirken er en langkirke med tilbygget kor og våpenhus. Skipet måler
16,5x10,7meter, og koret 7,1X7,4 meter. Vestportalen som er kleberomarammet skriver seg fra middelalderen, i tillegg er
det bevart et opprinnelig vindu i romantisk stil i korets østmur.
Kirkestedet ble fredet i 2000.
Ringve gård
Navnet Ringve er nevnt allerede omkring 1520, men det er først ved delingen av det store Ladegodset i 1661 at
eiendommen Ringve ble en realitet. Navnet Ringve kommer trolig av det gammelnorske Reyniviðr som betyr "rognetre,
rogneskog".
Husene på Ringve ligger tett rundt et tun. Den eldste bygningen, «Wesselbygningen» er oppført i 1736. Bygget er en
tidlig utgave av et tradisjonelt, stort trønderlån med innkledd svalgang. Huset er fredet. I dag ligger serveringsstedet
Tordenskjold kro i første etasje i dette huset. På tunets sørside ligger gårdens nye hovedbygning, bygget i perioden
1853-1878. Bygningen huser i dag Ringve museum.
I samme perioden som hovedhuset ble oppført ble også driftsbygningen på gården fullført. Da det siste husdyrholdet på
gården ble avskaffet i 1960 ble fjøset bygget om til konsertsal, høyloftet ble til utstillingslokaler og grisehuset ble
forvandlet til festsal. Driftsbygningen rommer i dag også konserveringsverksted, magasiner, butikk og kontorer.
Det eneste murhuset på gården ble bygget i 1950, som bolig for gårdens siste eier og grunnlegger av Ringve museum,
Victoria Bachke. Huset brukes i dag som gjestebolig og til representasjon.
Ringve gård var Peter Wessel Tordenskiolds (1690-1720) barndomshjem, noe som gjenspeiles i en samling knyttet til
han og hans samtid på gården.
Botanisk hage
Rundt Ringve gård, og mellom Ringve gård og Østmarka ligger Trondheims botaniske hage. Hagen, som er på 130
dekar ble opprettet i 1973 som universitetshage. Den eies i dag av NTNU, og organiseres under Vitenskapsmuseet.
Devle gård
Som de andre gamle Ladegårdene ligger Devle på en høyde i terrenget. Devle gård tilhørte Bakke kloster i
middelalderen og lå senere under Lade gård frem til 1661. Da Caspar Schøller døde i 1661 overtok hans sønner gården.
Devle gård var beslaglagt av tyskerne under krigen og husene ble svært ramponert.
Gården hadde flere eiere før Trondheim kommune overtok den i 1962. På dette tidspunktet var det meste av jorda først
overtatt av Strinda kommune og utstykket til industri- og boligtomter.
Hovedbygningen fra ca. 1828 er et H-formet midtsalhus i empirestil oppført i 1 ½ etasje. Bygget har fremspringende
takarker på midten g på begge sider. Gårdsbygningen brukes nå som leiegård med syv leiligheter. De game
driftsbygningene er revet og kommunen har bygd alders- og omsorgsboliger i tre fløyer rundt det gamle tunet.
Den gamle hagen med sine store, praktfulle platantrær, er i dag helt overgrodd og forfalt. Det parkbehandlede tunet
benyttes av beboerne i nabolaget til rekreasjon.
Leangen gård
Den nåværende gårdsbebyggelsen på Leangen gård ble oppført i 1821-22 for Ludvig Must. Gården er et relativt sent
eksempel på lystgårdsbebyggelse. Hovedbygningen har tre fløyer, og er dekt med stående panel og detaljer hentet fra
samtidens steinarkitektur. Takrytter på hovedbygningen er oppført i 1884. Interiørene fra 1820 har gjennomgått mange
ombygginger, men er godt bevart.
I tillegg til hovedbygningen er det en frittliggende økonomi- og forpakterbygning på gården. Anlegget omfatter også en
landskapshage med svane-dam, samt en paviljong. Anlegget ble fredet av Riksantikvaren i 1923.
I 1963 overtok Trondheim kommune Leangen gård og Rådmannen disponerer eiendommen til representasjon og andre
arrangementer. I 1997 åpnet Trondheim kommune kurs og konferansesenter i det gamle låvebygget på Leangen gård.

Sandviken var ikke en del av middelalderbyen Bergen. Området lå utenfor bygrensen fram til innlemmelsen i Bergen i 1877, men Sandviksbukten ble tatt i bruk som stapelhavn for Bergen på slutten av 1600-tallet. Tilsvarende som i Skuteviken finnes det derfor også her få fysiske spor fra tiden før 1650, med unntak av veifar.
1650-1700
Fra tiden 1650 – 1700 finnes flere strukturer, nå også i form av bygninger. En rekke havnelagere i tre finnes, - flere av disse er fredet. I delområdet finnes det en rekke lystgårder fra 1700-tallet og tidlig 1800-tallet da Sandviken ble et yndet utfartssted for velstående familier som bygget sine lystgårder her. Sandviken er forøvrig rikt på tidlig urban trehusbebyggelse, som her tok form av grender med bolighus for arbeiderne som var knyttet til aktiviteten i havnen.
Sandviken utviklet i løpet av rundt 200 år et kulturlandskap som besto av sjøboder med brygger og utstikkere, reperbaner, møller og grender med bolighus tilknyttet vann- og sjørelatert næring, lyststeder og gårdsanlegg med tilhørende jordbruksområder.
1700-1900
I perioden 1700 – 1900 ble den mest omfattende mengden av bygningsmasse, vi fremdeles kan se, produsert. En rekke ytterligere havnelagre finnes, i tillegg til bygninger som tyder på både byutvidelse og økt produksjonsaktivitet i denne delen av byen. Eksempler av det sistnevnte her er Reperbanen og 2 mesterhus. Av bygninger mer direkte tilknyttet aktiviteten på sjøen i tillegg til Sandviksboder og Skuteviksboder er Lehmkuhlboden, Måseskjæret (både bod og lyststed), Holmefjordsboden og Grønlandsboden. Lemkuhlboden brant i 2008 og ble totalskadd. Det finnes som nevnt også lystgårder, med Christinegård og Brødretomten som andre eksempler. Enkelte av kaiene utenfor bygningsmassen kan også dateres til denne tidsperioden. Sandvikskirken ble bygget, og vigslet i 1881.
1900-tallet
Etter bybrannen i 1901 ble flere brannstasjoner bygget i Bergen, deriblant Sandviken brannstasjon, som sto ferdig i 1903. Fra 1916 øker innslaget av murgårder; Rothaugen skole (innviet 1912) blir oppført, med Rothaugen- komplekset bestående av 116 toroms leiligheter noen år senere (1915 -20). Slaktehuset ved sjøkanten rett nord for sistnevnte anlegg er også en bygning av signifikans fra denne perioden, påbegynt 1914 og ferdigstilt -19 som følge av vanskelige byggeforhold under 1. verdenskrig. Etter annen verdenskrig har ny bebyggelse bestått i en del blokkbebyggelse og diverse industrianlegg. Her kan anlegget på Hegreneset; Hæggrenes valsemølles silobygning fra 1947 nevnes som et betydningsfullt teknisk kulturminne, som addisjon til lagerbygningen i tre fra 1878 og sjøboden med usikker datering før 1800.

Byplan fra 1849, opptegnet av ingeniørløytnant Røyem. Ved grunnleggelsen av det ”nye” Hamar ved Kgl. res. Av 26. april 1847 var det svakt bølgende området som nå utgjør sentrum av byen landbruksareal for fire husmannsplasser. Planen som ble lagt ut med rette langgater parallelle med strandlinjen, fikk en knekk mot sydøst ved Høiensalodden, for den østlige avslutningen av kvadraturen ved Disen gård. Planstrukturen fra denne tiden er intakt per i dag. Karrèbebyggelsen i Strandgata 37 har stor autentisitet og speiler denne første byplanen.
Byplanen ble videreført i byens plankonkurranse fra 1924 av professor Sverre Pedersen, NTH. Denne planen tok fatt i et mye større område av sentrumsperiferien. Pedersens plan var godt tilpasset terrenget og understreket de store landskapsdragene gjennom akser og plassering av sentrale offentlige bygninger i viktige posisjoner. Pedersen var involvert i arbeid med oppfølginger og revideringer av planen frem til 1948.
Sentrumsområdet har sin klare avgrensning gjennom kvadraturstrukturen med bruddet mot sydøst. Planstrukturen er stort sett intakt, men under trussel på grunn av ønske om høyere utnytting av sentrumsområdet.

I delområdet eksisterer enhetlig kulturminnemiljø knyttet til kystkultur med skipsverft, brygger, ulike typer industri og boliger. Området ble spart for bombardering under andre verdenskrig, og har et sammenhengende bymiljø som forteller historien om sjøfartsbyen Kristiansund. Blant de mest vesentlige kulturminnene kan nevnes:
Brodtkorb-Christiegården kjøpmannsanlegg fra 1787 og 1834 er fredet.
Mellemverftet, skipsverft fra 1800-tallet. Del av Nordmøre Museum – er under fredning.
Woldeiendommen, bøkkerverksted og bolig for bøkkermester fra 1880. Del av Nordmøre Museum
Hjelkrembrygga, klippfiskbrygge frå 1800-tallet, eid av Kristiansund kommune, men disponeres av Nordmøre museum.
Milnbrygga, byens eldste og største klippfiskbrygge, eldste delen fra 1700-tallet. Del av Nordmøre Museum, og huser Norsk klippfiskmuseum. Tilhørende vaskehaller fra 1950-tallet og berg for klippfisktørking.
Gomalandet gravsted, gravsted etablert på 1800-tallet, opparbeidet av ballastmasse fra klippfiskskuter i retur fra Spania. Derfor heter det seg at de som er gravlagt her hviler i spansk jord.
Kranaskjæret Kjølhalingsanlegg.
Flere bolighus, blant annet ved Vidalshaugen.

Bjerggata består av småkårshus og håndverkerhus fra 1800-tallet. Området viser hvordan Sandfjords bebyggelse så ut før brannen i 1900. Bydelen hørte til de fattigslige bydelene (sammen med Grønli og Nybyen) i utkanten av byen, i kontrast til Hjertnespromenaden og Hystadveien som var mer velstående områder.
I dag er området et tett småhusområde midt i byen. De fleste bolighusene er bygget i tre, med store variasjoner i form og utførelse. Det tette boligområdet er supplert med små hagearealer som gir området et grønt og landlig preg. I nyere tid er området fortettet ytterligere, deriblant med noen murbygninger i større skala. Området har likevel bevart mye av sin helhetlige form.

Hytta “Texas bar” skal ha fått navnet etter staten Texas i USA (når hytta fikk sitt navn, er ukjent). Hytta ble bygd av Hilmar Nøis og Martin Pettersen Nøis i 1927. Hytta ble satt i stand av Sysselmannen i 2002/2003.
Kulturhistorisk kontekst
Fangsthytte, norsk - Omfatter: Stående hytte ”Texas bar”. Område 1 Nordvestspitsbergen