Miljøet består av tre ulike tyske flyvrak som harstyrtet i nærheten av Adventfjorden. Ett erflyvraket skal ligge på bunnen av Adventfjorden (erikke gjenfunnet og har ikke id-nr i Askeladden).Vraket sank uskadet og antas å være i god stand,men det kan etter hvert ha kommet ned ibunnslammet. Vraket har stor historisk kildeverdi,men bør lokaliseres og måles inn for at det ikkeskal bli borte for godt. Norsk maritimt museumsøkte med dykkere etter flyvraket sommeren 2012,men det ligger trolig på svært grunt vann vedutløpet av elva i Adventdalen og er trolig tildekt avsedimenter.Det er også rester av tyske fly ved den gamleflystripa i Adventdalen og i Hiorthhamn. Vraket vedflyplassen er minst skadet.
Kulturhistorisk kontekst
Kulturmiljø krigsminner - Omfatter: Tre tyske flyvrak fra 2. verdenskrig. Område 7 Isfjorden
Tyske flyvrak i Adventdalen og Hiorthhamn - Nr. 54

I 1872 planla den finsksvenske polarforskerenAdolf E. Nordenskiöld en ekspedisjon med sledermot Nordpolen. Han bygde sin base i Mosselbukta.Dette var et prefabrikert hus av samme type somSvenskhuset på Kapp Thordsen.Formålet med ekspedisjonen til Nordenskiöld varogså å foreta meteorologiske og magnetiskeobservasjoner. Førti rein ble tatt med somtrekkdyr, men disse forsvant under en snøstorm.De måtte derfor gjøre om sine planer og dro sledertil Sjuøyane og Nordaustlandets innlandsis.Foruten hovedbygningen besto anlegget av treobservatorier, et magnethus og en badstu, som varet flyttet russehus fra nordøststiden avMossellagunen.Som de norske fangstskutene som lå i område denhøsten, ble også Nordenskiölds ekspedisjonoverrasket av tidlig is og to forsyningsskip somskulle reist ned ble liggende fast i isen. Til sammenovervintret 66 mann og en kvinne på stasjonen,det ble derfor tre ganger så mange personer sommåtte overvintre enn planlagt. Adolf AnderssonSvan fra ”Gladan”, et av forsyningsskipene, dødeunder overvintringen og ligger begravet et stykkefra Polhem. Det siste huset blåste ned i 1993.Mange av fangsthytter i området rundt er bygd avmaterialer fra Polhem. Det ligger en norskfangststasjon i gangavstand (Polheim).Flere av kulturminnene, spesielt ruinene, ersårbare for tråkk.
Kulturhistorisk kontekst
Kulturmiljø ekspedisjonslokalitet - Omfatter: Ruiner, tufter, veg, graver, observatorier, ankringsplass. Område 9 Wijdefjorden

Kvadehuken er et kulturmiljø med stor tidsdybde. Det startet med den geofysiske stasjonen fra 1920– 24, norsk fangst, videre hadde Norsk Polar Navigasjon as store planer om å etablere en transatlantisk flyplass på Kvadehuken. Her ble også gjort oljeleting på 1970-tallet. Kjøresporene og planeringen på Kvadehuken i forbindelse med Norsk Polar Navigasjons flyplassplaner på slutten av 1950-tallet er kulturminner som griper rett inn i Svalbards politiske og økonomiske historie. Geopolhytta er en del av dette kulturmiljøet. Dette er en Moelevenbrakke satt opp i 1959 av Norsk Polar Navigasjon as i forbindelse med de geotekniske undersøkelsene under utredning om flyplass. Selskapet benyttet også hytta den påfølgende sommeren i forbindelse med oljeleting og fram til 1974. Hytta disponeres og vedlikeholdes av velferden i Ny-Ålesund. Det er tragiske historier knyttet til den meteorologiske stasjonen på Kongsfjordneset. Stasjonen ble etablert i 1920. I februar 1922 dro besetningen på stasjonen, Møkleby og Simonsen, for å lete etter fangstmann Georg Nilsen i en liten robåt. Båten ble fanget av isen og de drev nordover. Etter 20 dagers kom de seg i land på Danskøya hvor de bygde seg en snøhule. De dør i juni og blir funnet et år senere av mannskapet på ”Fram”. I 1922 er bemanningen redusert, men i 1923 bygges ny radiosender og høyere antenne, samt et nytt maskinhus og lagerrom. Trolig er det disse som fortsatt kan sees her. Hytta på Kongsfjordneset ble revet i 1924 og flyttet til Colesbukta. Peder Pedersen Ulsfjord skal ha bygd en ny hytte på samme tomt i 1928 (Rossnes 1993:108). Hytta disponeres i dag av velferden i Ny-Ålesund. Mer om Norsk polarnavigasjons planer ”Einar Sverre Pedersen og Gunnar Sverre Pedersen, som begge hadde deltatt i ekspedisjoner til Grønland og Svalbard, og lenge båret på en drøm om å utnytte polarområdenes mange muligheter, ønsket opprinnelig å etablere en større flyplass på øygruppen. De var velkvalifiserte for å ta på seg et slikt oppdrag. Einar Sverre, sjefsnavigatør i SAS, var med på å bryte nye veier når det gjaldt polarnavigasjon i arktiske strøk, og han var en av pionerene bak flyselskapets utvikling av den transpolare flyruten mellom Europa, Nord- Amerika og Asia (Østen). Gunnar Sverre, oberstløytnant og sivilingeniør, var ansatt som distriktsingeniør i Forsvarets Byggetekniske Korps med ansvar for Midt-Norge, og hadde flyplassbygging (Ørland og Værnes) som spesialitet. Det var likevel som privatpersoner de dro til Svalbard på sin første ekspedisjon i 1956. Ambisjonene var store, pågangsmotet likeså. De ville være med på å bygge landet, og det skulle skje med utgangspunkt i Svalbard, som Pedersenbrødrene mente hadde et kolossalt potensial i det fremtidige kommunikasjonsmønsteret. Einar Sverre var nemlig overbevist om at SASs polarruter bare var starten på en stadig økende lufttrafikk mellom øst og vest over Arktis. Derfor ønsket både han og broren å undersøke mulighetene for å bygge en sivil, internasjonal helårs flyplass på Svalbard. De mente dessuten at den norske stamruten burde få sitt endepunkt på øygruppen. Da kunne Svalbard omsider også bli et senter for turisttrafikk og forskning i Arktis. Begge brødrene ivret for dette og mente at det var nødvendig dersom landet ikke skulle gli over på utenlandske hender. De første undersøkelsene med henblikk på å etablere flyplass ble foretatt i 1956. To år etter, høsten 1958, hadde brødrene foretatt såpass mange undersøkelser at selskapet Norsk Polar Navigasjon AS ble stiftet med en aksjekapital på kr 3000.-. Formålet var anlegg og drift av flyplass på Svalbard. Oljeleting var ennå ikke i tankene. Fire mulige steder for en flyplass pekte seg ut, og i 1958 ble det fastslått at det beste stedet å anlegge den var på Kvadehuksletta på Brøggerhalvøya ikke langt fra Ny-Ålesund. Far til brødrene Pedersen var professor Sverre Pedersen ved NTH. Han var internasjonalt kjent som ekspert i by- og regionalplanlegging. Han laget en plan og et prosjekt for et større internasjonalt forskningssenter kalt ”Roald Amundsens Institutt for Polarteknologi” som var ment å ligge ved flyplassen. Flyplassen ble det likevel ikke noe av. Den viktigste grunnen var at Pedersen-brødrenes prosjekt ble innhentet av storpolitikken. Riktig nok var Utenriksdepartementet med Halvard Lange først positiv, men de sovjetiske myndighetene protesterte mot planene. Den forsiktige støtten politikerne først hadde gitt ble erstattet av uvilje og motstand. Flyplassplanene ble derfor skrinlagt i 1959. Det skulle ta mer enn 15 år før flyplassen i Longyearbyen ble en realitet. Først i 1975 ble den åpnet. Dermed ikke sagt at Svalbard-drømmen var knust. Pedersen-brødrene kjente godt til at det i de nordlige deler av Russland, Canada og Alaska var gjort funn av både olje og gass, og på Svalbard hadde de på flere steder sett olje piple frem. Dette måtte undersøkes nærmere. Svalbardtraktaten og bergverksloven ble lest, og på den måten fant de ut at de kunne registrere utmål (enerett til å drive på geologiske ressurser) på geologiske indikasjoner. Da ideen om å lete etter olje dukket opp, grep brødrene Pedersen i stedet tak i denne muligheten. Norsk Polar Navigasjon ble redskapet de brukte til dette formålet” (Børresen og Carstens 2012).
Kulturhistorisk kontekst
Kulturmiljø med spor etter norsk vitenskapelig ekspedisjon, flyhistorie, oljeleting, norsk fangst - Omfatter: Stående bygninger, rester av påbegynt flystripe, veger, borehull. Område 6 KongnOscar II land og Kongsfjorden

Kulturmiljøet omfatter gruvebyen Longyearbyen fra den spede starten i 1905, der gruveselskapet styrte alt og fram til dagens moderne gruveby med lokaldemokrati. Det er bevart rester av kullgruveanlegg fra amerikanertiden (1905) og framover, men det meste stammer fra tiden etter annen verdenskrig. Daganlegg og transportsystemet (taubanebukker, strammestasjoner, vinkelstasjoner) etter nedlagt gruvedrift preger hele kulturmiljøet i Longyearbyen med Hotellneset og Adventdalen. Etterkrigstaubaneanlegget med vinkelstasjonen ble vedtaksfredet i 2003.
Kulturmiljø med gruveby - Omfatter: Bygninger, taubane, kaier, gruver, kraftstasjon, gravplasser, tufter, krigsminner, flyplasser, veger, vannforsyning, maskineri og så videre. Område 7 Isfjorden

Det 935 m høye fjellet Pyramiden fikk sitt navnallerede på 1800-tallet og har senere gitt navn tilgruvebyen. Det var en svensk ekspedisjon underledelse av Bertil Högbom som i 1910 først gjordekrav på Pyramiden og kartla kullforekomstene her.Rettighetene ble overført til AktiebolagetIsefjorden-Belsund og SvenskaStenkolsatkiebolaget Spetsbergen. De geologiskeforholdene i Pyramiden viste seg imidlertid snart åvære vanskelige. Svenskene fortsatte i flere årframover med prøveundersøkelser i Pyramiden,men valgte å satse på produksjon i Sveagruva. I1926 eller 1927 solgte svenskene Pyramiden til detsovjetiske gruveselskapet Russkij Grumant (ellerAnglo-Russkij Grumant). I 1931 kjøpte detnyetablerte Trust Arktikugol anlegget. Selskapetkom i gang med en viss oppbygging av Pyramidenfør 2. verdenskrig, men omfanget av driften varliten. I realiteten var det kun snakk omundersøkelsesdrift i disse årene. I 1941 blePyramiden evakuert på lik linje med alle bosetningene på Svalbard. Tilbake stod bolighus,badstue, messe, tekniske installasjoner, kaianlegg,transportstoll og gruveganger. Pyramiden ble, imotsetning til de andre gruvebyene, ikke bombeteller satt i brann under krigen.Pyramiden var det siste anlegget som ble startetigjen etter siste verdenskrig. I 1947 begynte enordentlig kartlegging av forekomstene i fjellet, og i1948 ble gruvedriften startet opp på nytt. Gruveble satt i full drfit først i 1956.Pyramiden avspeiler det sovjetiske samfunnetssosiale ambisjoner gjennom svømmehall,kulturhus, påkostet både med flott indre og ytrearkitektur. Den sovjetiske filosofien var tuftet påsamhold og kollektivisme. Dette stemte overensmed den arktiske ånd som vektla fellesskapet.Det ble satset på egen produksjon av melk, kjøtt,egg og grønnsaker. Det ble bygd et stort og flottdrivhus i 1985. Fra 1980-tallet økte kvinneandelenog antall barn i Pyramiden. Foruten svømmehall ogkulturhus, ble det gjort mye for at folk skulle trivesi gruvesamfunnet. Det var barnehage, skole,bibliotek med over 50 000 titler, kinoforestillingerhver dag og museum.I Pyramiden ble det produsert ca. 9 millioner tonnkull mellom 1955 og 1998. Av dette gikk om lag énmillion tonn til eget forbruk i kraftstasjonen.Resten ble skipet ut fra Svalbard. De flere metertykke kullagene i Pyramiden er brutt opp av tallrikeforkastninger, noe som fordyret og komplisertedriften. Kulldrifta ble derfor lagt ned i 1998, ogbosetningen ble fraflyttet. Pyramiden representerer et unikt historisk”dokument”. Byen fremstår som et helhetlig stedsom forteller om både gruvedrift og dagligliv.Trehusbebyggelsen er stort sett fra 1940- og 1950-årene, mens hovedtyngden av murhus skriver segfra 1970-tallet og senere. Murblokkene og resteneav gruveanlegget, med flere bygninger ogkonstruksjoner fra før 1960, setter i dag sitt pregpå Pyramiden. Bebyggelsen viser tydeligearkitektoniske og kunstneriske trekk fraSovjetunionen. Den er en av de vakreste påSvalbard med sine klare arkitektoniske oghåndverksmessige kvaliteter og med sin fantastiske beliggenhet. I dag er Pyramiden en viktigturistattraksjon.Kulturminnene er ikke innarbeidet i Askeladden(med unntak av gravplassen).I dag satser Trust Artikugol på turisme (hotellTulipan ble gjenåpnet for overnatting i mars 2013)og de ønsker å legge til rette for forskning (det er iapril 2013 varslet oppstart for arealplan forPyramiden).
Kulturmiljø med gruveby - Omfatter: Automatisk fredete kulturminner jf sml § 39 a (de fleste kulturminnene er ikke fredet). Område 7 Isfjorden

Kvernsteinsbrota i Hyllestad – eit kulturhistorisk landskap av nasjonal interesse
Kvernsteinsbrota i Hyllestad er Nord-Europas største steinbrotlandskap frå yngre jernalder (vikingtid) og mellomalder. Brota har ei historie på meir enn 1300 år og var aktive frå ca. 700–800-talet, gjennom både vikingtid og mellomalderen og vidare heilt til 1930. I løpet av seinmellomalderen gjekk produksjonen ned. Det er registrert ca. 400 store og små brot i Hyllestad kommune, dei finst innan 27 større og mindre brotområde. Dei aller fleste ligg i utmarka på gardane langs Åfjorden, men nokre få er også identifisert i innmark. Dei største brota finn ein ved Myklebust (Hyllestad sentrum) og Rønset, medan det er ein «hale» av mindre brot mot Sørbøvåg og Skifjorden. Brotlandskapet har eit samla areal på ca. 2,5 kvadratkilometer og er eit av Noregs største industrihistoriske landskap. Om ein ser alle områda i samanheng (slår ring kring alle brota/brotområda), så dekker dei ca. 10 kvadratkilometer eller ca. 3% av arealet til Hyllestad kommune.
Her finn ein ikkje berre kvernsteinsbrot (for produksjon av handkverner og vasskverner), men og brot for steinkrossar, gravsteinar, ljorar og traug. Handelsvara kvernstein vart skipa ut i tusenvis til store delar av Noreg, Danmark/Nord-Tyskland, Sør-Sverige. Steinane vart også frakta til vesterhavsøyene (Orknøyene, Færøyene, Island), men i mykje mindre omfang. Det er også mogleg at dei vart distribuert austover til Polen/Baltikum i vikingtid og mellomalder. I mellomalderen var Bergen den viktigaste utskipingshamna for både den nasjonale og internasjonale transporten. Etter reformasjonen vart stein frå Hyllestad mest brukt regionalt (Vestlandet). Steinkrossane frå Hyllestad kan ein sjå langs store delar av vestlandskysten. Dei var truleg bestillingsverk frå dei mektige i samfunnet i tidleg mellomalder. Gravsteinar, ljorar og traug vart brukte lokalt. Brota var eigde og vart drivne av den lokale/regionale eliten og etter kvart kyrkjemakta med lokalkyrkjene i Hyllestad og Øn, Munkeliv og moglegvis Nonneseter kloster i Bergen som viktige aktørar. I nyare tid tok lokale aktørar over som eigarar. Arbeidsfolket kom truleg frå gardane i Hyllestad – og i mellomalderen, då det var stordrift, kanskje også frå større område.
Steinindustrien i Hyllestad kom i stand fordi ein her har både god geologi og plassering. Steinsorten er granatglimmerskifer, ein skifrig, mjuk stein full av harde granatar. Dette var stein som i eldre tid var særs ettertrakta til kvernstein for å male korn. Granatglimmerskifer er sjølvskjerpande; ein trong ikkje hogge spor og riller i steinen for å få han til å bli ein god kvernstein. Plasseringa av brota nær sjøen og den viktigaste transportåra både i vikingtid og mellomalder – sjøvegen – har truleg utgjort ein fordel for distribusjonen av produkta.
Dei ca. 400 steinbrota varierer frå små brot med nokre få uttaksspor der ein har hogd runde omriss for å kile ut handkvernstein, til djupe og høge brot der ein har tatt ut mange tusen stein, både handkvernstein og vasskvernstein. Ved steinbrota er det steinskrot i store haugar frå drifta, det finst vegar, stiar murar, ruinar og utskipingshamner, mange tusen kvernstein som gjekk sund ligg att i terrenget, ein har og restar av smier; for hoggejarnet måtte skjerpast med jamne mellomrom. I nyare tid vart ein ny teknologi teke i bruk i brota. No gjekk ein over til å hogge kvernsteinane ut frå steinblokker som var sprengd ut av fjellet med krut. I desse yngre brota finn ein borehol og store blokker som vart hogd til vasskvernstein.
Det kan vere vanskeleg å tidfeste brota. Vi veit likevel at hyllestadstein er funne i mange arkeologiske utgravingar av bustadar frå vikingtid og mellomalder. Mange brot er datert med hjelp av radiokarbonmetoden (C14, på trekol, Baug 2002 og 2015), andre kan ein datere ut i frå brytningsmetodar (boring og krut kom ikkje i bruk før ca. 1800). I mange av «sprengingsbrota» finn ein likevel restar av eldre kvernsteinsdrift. Vi kan difor vere ganske sikre på at dei aller fleste brota har ei historie attende til mellomalderen eller vikingtida. Heile brotlandskapet er av høg kulturhistorisk interesse, der yngre brot synar utviklinga i ein steinindustri med opphav i vikingtida.
Sidan mange steinbrot ligg ved fjorden, finst det også eit kvernsteinslandskap under vatn; steinskrot og øydelagde kvernstein som vart kasta på sjøen eller vart tekne av flodbølger etter ras frå dei bratte fjella langs fjorden.
I mellomalderen var det fleire kvernsteinsbrot i Norge, m.a. Saltdal i Nordland. Hyllestad var likevel det viktigaste produksjonsområdet for kvernstein i landet. Etter reformasjonen vart kvernstein frå Hyllestad utkonkurrera av kvernstein frå Selbu i Trøndelag. Denne steinen eigna seg betre for dei etter kvart store vasskvernsteinane som kom i bruk.
Kvernsteinsbrota i Hyllestad er godt bevart. Med unntak av tidlegare vegutbygging (fv 607), noko eldre husbygging og bygging av kraftliner er det nesten ikkje gjort moderne inngrep i brota. Landskapet er for ein stor del heilt attgrodd og mange av brota kan vere vanskelege å sjå i terrenget. Fleire av brotområda var tidlegare beite- og slåttelandskap, og saman med skogsdrift har denne type aktivitet forandra og i nokon grad øydelagd eldre stiar og smale vegar knytt til steindrifta. Det er heller ikkje så mange utskipingshamner som er bevart. Fleire av stadene der dei truleg har skipa ut stein ber preg av moderne utbygging. Funn av kvernstein langs strender og under vatn fortel oss likevel kvar dei har vore.
Det er heller ingen synlege spor etter gardsbusetnaden frå verken vikingtid eller mellomalder som steindrifta var knytt til. Truleg låg denne busetnaden der dagens gardsbygningar ligg, og det er ikkje føreteke arkeologiske undersøkingar «under» den moderne busetnaden. På to av gardane i steinbrotområdet, Rønset og Sæsol, er det føreteke arkeologiske undersøkingar i åkerreiner som kan datere gardsdrifta på gardane. Dermed er det mogleg å vurdere denne aktiviteten i forhold til kvernsteinsdrifta. Ein av gardane med størst kvernsteinsdrift, Myklebust, var lokalisert der Hyllestad sentrum ligg i dag, og er nesten heilt øydelagd av moderne utbygging.
Truslane i framtida er knytt til utbygging, attgroing og forvitring av steinbrotsveggar. Samtidig utgjer utvasking av skrotmassar mm. som følgje av flodbølger i brot som ligg i fjæresonen ein trussel. Den siste flodbølga fann stad i 1998 då det raste frå fjellet Katlenova i Sørefjorden.
Kvernsteinsbrota er på UNSCO si tentative verdsarvliste, nominerte i samband med transnasjonale «Viking Monuments and Sites» (2011). Management-planen som følger nomineringa gjev eit viktig innblikk i verd, vernestatus og verneplanar (Baug 2014). I planen er grensene til brotområda likevel noko utdaterte i høve til kva som no er registrert i Askeladden.
Kvernsteinsparken er visningsstaden for steinbrota. Dette utandørsmuseet ligg nær Hyllestad sentrum og vert drive av Norsk Kvernsteinsenter som er ein del av Musea i Sogn og Fjordane. Kvernsteinsparken er tilrettelagd og vert jamleg rydda for vegetasjon. Parken er open for besøkande heile året, medan det berre er i sommarsesongen det er regulær museumsdrift der.
Det finst mange bevarte, eldre kvernhus/vasskverner i Hyllestad. Som så mange andre stader i Noreg og utlandet er dei knytt til brotlandskapet i Hyllestad, av di kvernene vart hogde her. Det finaste vassbruksmiljøet i kommunen ligg i Skor. Det er restaurert og ope for besøkande.
Brota er undersøkte fleire gonger. Den viktigaste undersøkinga av utbreiinga til brota gjekk føre seg i regi av Norges geologiske undersøkelse i 2005-2007 (Heldal & Bloxam 2007, 2011), medan dei viktigaste arkeologiske undersøkingane er gjort av Universitetet i Bergen/Irene Baug (2002, 2015), sjå også Foyn (2008) og Sætre (2008). Det er sannsynleg at mange brot og brotområde ennå ikkje er funne/registrerte. Vidare undersøkingar av brota vert gjort fortløpande av Norsk Kvernsteinsenter.