Kvernsteinsbrota i Hyllestad – eit kulturhistorisk landskap av nasjonal interesse
Kvernsteinsbrota i Hyllestad er Nord-Europas største steinbrotlandskap frå yngre jernalder (vikingtid) og mellomalder. Brota har ei historie på meir enn 1300 år og var aktive frå ca. 700–800-talet, gjennom både vikingtid og mellomalderen og vidare heilt til 1930. I løpet av seinmellomalderen gjekk produksjonen ned. Det er registrert ca. 400 store og små brot i Hyllestad kommune, dei finst innan 27 større og mindre brotområde. Dei aller fleste ligg i utmarka på gardane langs Åfjorden, men nokre få er også identifisert i innmark. Dei største brota finn ein ved Myklebust (Hyllestad sentrum) og Rønset, medan det er ein «hale» av mindre brot mot Sørbøvåg og Skifjorden. Brotlandskapet har eit samla areal på ca. 2,5 kvadratkilometer og er eit av Noregs største industrihistoriske landskap. Om ein ser alle områda i samanheng (slår ring kring alle brota/brotområda), så dekker dei ca. 10 kvadratkilometer eller ca. 3% av arealet til Hyllestad kommune.
Her finn ein ikkje berre kvernsteinsbrot (for produksjon av handkverner og vasskverner), men og brot for steinkrossar, gravsteinar, ljorar og traug. Handelsvara kvernstein vart skipa ut i tusenvis til store delar av Noreg, Danmark/Nord-Tyskland, Sør-Sverige. Steinane vart også frakta til vesterhavsøyene (Orknøyene, Færøyene, Island), men i mykje mindre omfang. Det er også mogleg at dei vart distribuert austover til Polen/Baltikum i vikingtid og mellomalder. I mellomalderen var Bergen den viktigaste utskipingshamna for både den nasjonale og internasjonale transporten. Etter reformasjonen vart stein frå Hyllestad mest brukt regionalt (Vestlandet). Steinkrossane frå Hyllestad kan ein sjå langs store delar av vestlandskysten. Dei var truleg bestillingsverk frå dei mektige i samfunnet i tidleg mellomalder. Gravsteinar, ljorar og traug vart brukte lokalt. Brota var eigde og vart drivne av den lokale/regionale eliten og etter kvart kyrkjemakta med lokalkyrkjene i Hyllestad og Øn, Munkeliv og moglegvis Nonneseter kloster i Bergen som viktige aktørar. I nyare tid tok lokale aktørar over som eigarar. Arbeidsfolket kom truleg frå gardane i Hyllestad – og i mellomalderen, då det var stordrift, kanskje også frå større område.
Steinindustrien i Hyllestad kom i stand fordi ein her har både god geologi og plassering. Steinsorten er granatglimmerskifer, ein skifrig, mjuk stein full av harde granatar. Dette var stein som i eldre tid var særs ettertrakta til kvernstein for å male korn. Granatglimmerskifer er sjølvskjerpande; ein trong ikkje hogge spor og riller i steinen for å få han til å bli ein god kvernstein. Plasseringa av brota nær sjøen og den viktigaste transportåra både i vikingtid og mellomalder – sjøvegen – har truleg utgjort ein fordel for distribusjonen av produkta.
Dei ca. 400 steinbrota varierer frå små brot med nokre få uttaksspor der ein har hogd runde omriss for å kile ut handkvernstein, til djupe og høge brot der ein har tatt ut mange tusen stein, både handkvernstein og vasskvernstein. Ved steinbrota er det steinskrot i store haugar frå drifta, det finst vegar, stiar murar, ruinar og utskipingshamner, mange tusen kvernstein som gjekk sund ligg att i terrenget, ein har og restar av smier; for hoggejarnet måtte skjerpast med jamne mellomrom. I nyare tid vart ein ny teknologi teke i bruk i brota. No gjekk ein over til å hogge kvernsteinane ut frå steinblokker som var sprengd ut av fjellet med krut. I desse yngre brota finn ein borehol og store blokker som vart hogd til vasskvernstein.
Det kan vere vanskeleg å tidfeste brota. Vi veit likevel at hyllestadstein er funne i mange arkeologiske utgravingar av bustadar frå vikingtid og mellomalder. Mange brot er datert med hjelp av radiokarbonmetoden (C14, på trekol, Baug 2002 og 2015), andre kan ein datere ut i frå brytningsmetodar (boring og krut kom ikkje i bruk før ca. 1800). I mange av «sprengingsbrota» finn ein likevel restar av eldre kvernsteinsdrift. Vi kan difor vere ganske sikre på at dei aller fleste brota har ei historie attende til mellomalderen eller vikingtida. Heile brotlandskapet er av høg kulturhistorisk interesse, der yngre brot synar utviklinga i ein steinindustri med opphav i vikingtida.
Sidan mange steinbrot ligg ved fjorden, finst det også eit kvernsteinslandskap under vatn; steinskrot og øydelagde kvernstein som vart kasta på sjøen eller vart tekne av flodbølger etter ras frå dei bratte fjella langs fjorden.
I mellomalderen var det fleire kvernsteinsbrot i Norge, m.a. Saltdal i Nordland. Hyllestad var likevel det viktigaste produksjonsområdet for kvernstein i landet. Etter reformasjonen vart kvernstein frå Hyllestad utkonkurrera av kvernstein frå Selbu i Trøndelag. Denne steinen eigna seg betre for dei etter kvart store vasskvernsteinane som kom i bruk.
Kvernsteinsbrota i Hyllestad er godt bevart. Med unntak av tidlegare vegutbygging (fv 607), noko eldre husbygging og bygging av kraftliner er det nesten ikkje gjort moderne inngrep i brota. Landskapet er for ein stor del heilt attgrodd og mange av brota kan vere vanskelege å sjå i terrenget. Fleire av brotområda var tidlegare beite- og slåttelandskap, og saman med skogsdrift har denne type aktivitet forandra og i nokon grad øydelagd eldre stiar og smale vegar knytt til steindrifta. Det er heller ikkje så mange utskipingshamner som er bevart. Fleire av stadene der dei truleg har skipa ut stein ber preg av moderne utbygging. Funn av kvernstein langs strender og under vatn fortel oss likevel kvar dei har vore.
Det er heller ingen synlege spor etter gardsbusetnaden frå verken vikingtid eller mellomalder som steindrifta var knytt til. Truleg låg denne busetnaden der dagens gardsbygningar ligg, og det er ikkje føreteke arkeologiske undersøkingar «under» den moderne busetnaden. På to av gardane i steinbrotområdet, Rønset og Sæsol, er det føreteke arkeologiske undersøkingar i åkerreiner som kan datere gardsdrifta på gardane. Dermed er det mogleg å vurdere denne aktiviteten i forhold til kvernsteinsdrifta. Ein av gardane med størst kvernsteinsdrift, Myklebust, var lokalisert der Hyllestad sentrum ligg i dag, og er nesten heilt øydelagd av moderne utbygging.
Truslane i framtida er knytt til utbygging, attgroing og forvitring av steinbrotsveggar. Samtidig utgjer utvasking av skrotmassar mm. som følgje av flodbølger i brot som ligg i fjæresonen ein trussel. Den siste flodbølga fann stad i 1998 då det raste frå fjellet Katlenova i Sørefjorden.
Kvernsteinsbrota er på UNSCO si tentative verdsarvliste, nominerte i samband med transnasjonale «Viking Monuments and Sites» (2011). Management-planen som følger nomineringa gjev eit viktig innblikk i verd, vernestatus og verneplanar (Baug 2014). I planen er grensene til brotområda likevel noko utdaterte i høve til kva som no er registrert i Askeladden.
Kvernsteinsparken er visningsstaden for steinbrota. Dette utandørsmuseet ligg nær Hyllestad sentrum og vert drive av Norsk Kvernsteinsenter som er ein del av Musea i Sogn og Fjordane. Kvernsteinsparken er tilrettelagd og vert jamleg rydda for vegetasjon. Parken er open for besøkande heile året, medan det berre er i sommarsesongen det er regulær museumsdrift der.
Det finst mange bevarte, eldre kvernhus/vasskverner i Hyllestad. Som så mange andre stader i Noreg og utlandet er dei knytt til brotlandskapet i Hyllestad, av di kvernene vart hogde her. Det finaste vassbruksmiljøet i kommunen ligg i Skor. Det er restaurert og ope for besøkande.
Brota er undersøkte fleire gonger. Den viktigaste undersøkinga av utbreiinga til brota gjekk føre seg i regi av Norges geologiske undersøkelse i 2005-2007 (Heldal & Bloxam 2007, 2011), medan dei viktigaste arkeologiske undersøkingane er gjort av Universitetet i Bergen/Irene Baug (2002, 2015), sjå også Foyn (2008) og Sætre (2008). Det er sannsynleg at mange brot og brotområde ennå ikkje er funne/registrerte. Vidare undersøkingar av brota vert gjort fortløpande av Norsk Kvernsteinsenter.

Landbruket har satt preg på landskapet i samtlige bygder i området. Fjorden preger landskapsrommet, der Kveøya er et sentralt element. En tolkning er at Kveøya har gitt navn til fjorden og kommunen. Formen på øya ligner ei vom, på gammelnorsk kvidr. En annen tolkning er at navnet kommer fra fjellformasjonen litt sør for Øynes som nå kalles Haugkjerringa, men som før var kjent som Kveda. I følge muntlig tradisjon kom folk langveis fra for å ofre ved klippeformasjonen.
Fjorden og sundene ble skapt av isen, men de bratte liene med den tydelige avsatsen der bebyggelsen ligger, er dannet av havet og landstigningen etter istida. De åpne, brede jordene fra sjøen og opp til hovedvegen danner en bred brem i den bebygde delen av Kveøya og på strekningen fra Rå til Gåra. På hver av hovedgårdene er det registrert gårdshauger som trolig kan spores tilbake til jernalderen. Arkeologiske utgravninger har avdekket bosettingsspor og jordbruk helt tilbake til bronsealder og førromersk jernalder, og det er funnet en rekke praktgjenstander som tyder på rikdom i bygdene langt tilbake i tid.
Bygdene har lenge vært kjent som de beste jordbruksområdene i Troms. Her blir det tidlig vår, og jorda er grøderik etter lang opparbeidelse av gode dyrkingslag. Området betegnes som svært fruktbart, og på Rå lå verdens nordligste gartnerskole.
Den siste delinga av gårdene skjedde mellom 1900 og 1920. Eiendommene er delt i lange, smale striper fra fjord til fjell, slik at hver gård har tilgang til ressurser både på sjø og i utmark. Forseggjorte steingjerder er ennå bevart mellom mange av teigene.
I utmarka på strekningen Rå – Gåra er det en tilrettelagt kulturminnesti. På turen kan en oppleve sauer på beite, gamle slåttemarker, gravrøyser, beiteland, flotte oppbygde rydningsrøyser og sommerfjøs. Et parti av stien går langs fegater og gjerder som danner et spennende nettverk av stier og stengsler i landskapet.
På Rå ligger kirkestedet som har vært det samme siden middelalderen. Nåværende kirke er fra 1886. Rett utfor kirka står det en bautastein. Sagnet sier at bautasteinen er pila Senjamannen skaut etter Kvæfjordmøya.

Grytøya og Grøtavær har navnet sitt fra det gammelnorske grjótr, som betyr stein. Her er mye rullestein i åkrene og store steinblokker etter siste istid ligger strødd utover. Grøtavær og Alvestad vernes mot den vide Andfjorden og storhavet av skjærgården utenfor som har et vell av holmer og øyer med hvite sandstrender. Bygdene ligger sentralt i forhold til gode fiskeplasser i Andfjorden og Toppsundet, og fisket hadde helt fram til nyere tid stor betydning i kombinasjon med landbruk. Dette vises tydelig i de strandnære tuftene, støene, naustrekkene, bryggene og egnebuene nede ved sjøen. En annen viktig ressurs er det frodige beitelandet. Selv om jorda er karrig og steinet, er det fra fjære til fjell grønne gressletter som beites av sau. Dalgangene innover fjellmassivet bak bebyggelsen har også vært viktige ressursområder, både for beiting, myrslått og jakt.
I bygdene finnes kulturminner med stor tidsdybde og variasjon, fra eldre steinalder og fram til nyere tid. Allerede i eldre steinalder bodde det folk inn mot fjellfoten på Grøtavær og på Alvestad, og på Skarstein finner vi store, tydelige tufter fra yngre steinalder.
Langs kyststripa og på øyene ligger det flere felt med store gravrøyser fra jernalderen. Lave gravrøyser finnes dessuten i beitelandet over bebyggelsen i Grøtavær. I steinura i Lebukta i utkanten av bygda Alvestad er det registrert et stort antall gravrøyser som har en sjelden utforming. Dette ser ut til å være graver som har elementer fra både norrøn og samisk gravskikk. Veneset ved Alvestad har en unik samling av steinaldertufter og små og store gravrøyser, der de største kan være fra bronsealderen. Alle disse kulturminnene er godt synlige i landskapet og i god stand.
I hver av bygdene finnes det en gårdshaug fra middelalderen hvor de fleste av husene var plassert før utskiftinga som fant sted på slutten av 1800-tallet. Her finnes metertykke kulturlag fra mange hundre års bosetting på samme sted. Før utskiftinga ble disse gårdstunene drevet i fellesskap.
Bygdene har også en godt bevart bebyggelse fra perioden 1850-1960-tallet.
Øyene og holmene har vært en viktig ressurs for bygdene. De er brukt til beite, slått, og egg- og dunsanking. I perioder på slutten av 1800-tallet (Storsildtida) ble det gjort store sildefangster rett utenfor bygdene, og det ble opprettet et salteri på Skipperøya.
I dag har bygdene Alvestad og Grøtavær fremdeles landbruk (sauedrift med utegangersau) samt noen små bedrifter knyttet til leirskole og reiseliv, mens Dale er i ferd med å bli et rent feriested. Skarstein ble fraflyttet på tidlig 1900-tall, og nå er bare tuftene igjen etter bosettinga på Grytøyas eksponerte nordside.
Hovedstrukturen i bebyggelsen er at våningshusene ligger på rekker langs bygdevegen, mens fjøsene ligger bak og sommerfjøsene er plasserte inn mot fjellfoten på rekke eller i klynger. De smale teigene er skilt med steingjerder. Nede ved sjøen ligger bryggemiljø, støer og lange naustrekker som viser rester etter bygdas fellesdrift. Naust- og bryggerekka på Grøtavær er den best bevarte i Troms.
Grøtavær har en strategisk beliggenhet i Andfjorden, med god oversikt over skipstrafikken inn mot Harstad og bygdene rundt. Tyskerne bygde derfor et kystfort her under andre verdenskrig. Fortet ble også brukt under den kalde krigen. I terrenget like nord for Grøtavær finnes det mange tydelige spor etter begge periodene.