Kvernsteinsbrota i Hyllestad – eit kulturhistorisk landskap av nasjonal interesse
Kvernsteinsbrota i Hyllestad er Nord-Europas største steinbrotlandskap frå yngre jernalder (vikingtid) og mellomalder. Brota har ei historie på meir enn 1300 år og var aktive frå ca. 700–800-talet, gjennom både vikingtid og mellomalderen og vidare heilt til 1930. I løpet av seinmellomalderen gjekk produksjonen ned. Det er registrert ca. 400 store og små brot i Hyllestad kommune, dei finst innan 27 større og mindre brotområde. Dei aller fleste ligg i utmarka på gardane langs Åfjorden, men nokre få er også identifisert i innmark. Dei største brota finn ein ved Myklebust (Hyllestad sentrum) og Rønset, medan det er ein «hale» av mindre brot mot Sørbøvåg og Skifjorden. Brotlandskapet har eit samla areal på ca. 2,5 kvadratkilometer og er eit av Noregs største industrihistoriske landskap. Om ein ser alle områda i samanheng (slår ring kring alle brota/brotområda), så dekker dei ca. 10 kvadratkilometer eller ca. 3% av arealet til Hyllestad kommune.
Her finn ein ikkje berre kvernsteinsbrot (for produksjon av handkverner og vasskverner), men og brot for steinkrossar, gravsteinar, ljorar og traug. Handelsvara kvernstein vart skipa ut i tusenvis til store delar av Noreg, Danmark/Nord-Tyskland, Sør-Sverige. Steinane vart også frakta til vesterhavsøyene (Orknøyene, Færøyene, Island), men i mykje mindre omfang. Det er også mogleg at dei vart distribuert austover til Polen/Baltikum i vikingtid og mellomalder. I mellomalderen var Bergen den viktigaste utskipingshamna for både den nasjonale og internasjonale transporten. Etter reformasjonen vart stein frå Hyllestad mest brukt regionalt (Vestlandet). Steinkrossane frå Hyllestad kan ein sjå langs store delar av vestlandskysten. Dei var truleg bestillingsverk frå dei mektige i samfunnet i tidleg mellomalder. Gravsteinar, ljorar og traug vart brukte lokalt. Brota var eigde og vart drivne av den lokale/regionale eliten og etter kvart kyrkjemakta med lokalkyrkjene i Hyllestad og Øn, Munkeliv og moglegvis Nonneseter kloster i Bergen som viktige aktørar. I nyare tid tok lokale aktørar over som eigarar. Arbeidsfolket kom truleg frå gardane i Hyllestad – og i mellomalderen, då det var stordrift, kanskje også frå større område.
Steinindustrien i Hyllestad kom i stand fordi ein her har både god geologi og plassering. Steinsorten er granatglimmerskifer, ein skifrig, mjuk stein full av harde granatar. Dette var stein som i eldre tid var særs ettertrakta til kvernstein for å male korn. Granatglimmerskifer er sjølvskjerpande; ein trong ikkje hogge spor og riller i steinen for å få han til å bli ein god kvernstein. Plasseringa av brota nær sjøen og den viktigaste transportåra både i vikingtid og mellomalder – sjøvegen – har truleg utgjort ein fordel for distribusjonen av produkta.
Dei ca. 400 steinbrota varierer frå små brot med nokre få uttaksspor der ein har hogd runde omriss for å kile ut handkvernstein, til djupe og høge brot der ein har tatt ut mange tusen stein, både handkvernstein og vasskvernstein. Ved steinbrota er det steinskrot i store haugar frå drifta, det finst vegar, stiar murar, ruinar og utskipingshamner, mange tusen kvernstein som gjekk sund ligg att i terrenget, ein har og restar av smier; for hoggejarnet måtte skjerpast med jamne mellomrom. I nyare tid vart ein ny teknologi teke i bruk i brota. No gjekk ein over til å hogge kvernsteinane ut frå steinblokker som var sprengd ut av fjellet med krut. I desse yngre brota finn ein borehol og store blokker som vart hogd til vasskvernstein.
Det kan vere vanskeleg å tidfeste brota. Vi veit likevel at hyllestadstein er funne i mange arkeologiske utgravingar av bustadar frå vikingtid og mellomalder. Mange brot er datert med hjelp av radiokarbonmetoden (C14, på trekol, Baug 2002 og 2015), andre kan ein datere ut i frå brytningsmetodar (boring og krut kom ikkje i bruk før ca. 1800). I mange av «sprengingsbrota» finn ein likevel restar av eldre kvernsteinsdrift. Vi kan difor vere ganske sikre på at dei aller fleste brota har ei historie attende til mellomalderen eller vikingtida. Heile brotlandskapet er av høg kulturhistorisk interesse, der yngre brot synar utviklinga i ein steinindustri med opphav i vikingtida.
Sidan mange steinbrot ligg ved fjorden, finst det også eit kvernsteinslandskap under vatn; steinskrot og øydelagde kvernstein som vart kasta på sjøen eller vart tekne av flodbølger etter ras frå dei bratte fjella langs fjorden.
I mellomalderen var det fleire kvernsteinsbrot i Norge, m.a. Saltdal i Nordland. Hyllestad var likevel det viktigaste produksjonsområdet for kvernstein i landet. Etter reformasjonen vart kvernstein frå Hyllestad utkonkurrera av kvernstein frå Selbu i Trøndelag. Denne steinen eigna seg betre for dei etter kvart store vasskvernsteinane som kom i bruk.
Kvernsteinsbrota i Hyllestad er godt bevart. Med unntak av tidlegare vegutbygging (fv 607), noko eldre husbygging og bygging av kraftliner er det nesten ikkje gjort moderne inngrep i brota. Landskapet er for ein stor del heilt attgrodd og mange av brota kan vere vanskelege å sjå i terrenget. Fleire av brotområda var tidlegare beite- og slåttelandskap, og saman med skogsdrift har denne type aktivitet forandra og i nokon grad øydelagd eldre stiar og smale vegar knytt til steindrifta. Det er heller ikkje så mange utskipingshamner som er bevart. Fleire av stadene der dei truleg har skipa ut stein ber preg av moderne utbygging. Funn av kvernstein langs strender og under vatn fortel oss likevel kvar dei har vore.
Det er heller ingen synlege spor etter gardsbusetnaden frå verken vikingtid eller mellomalder som steindrifta var knytt til. Truleg låg denne busetnaden der dagens gardsbygningar ligg, og det er ikkje føreteke arkeologiske undersøkingar «under» den moderne busetnaden. På to av gardane i steinbrotområdet, Rønset og Sæsol, er det føreteke arkeologiske undersøkingar i åkerreiner som kan datere gardsdrifta på gardane. Dermed er det mogleg å vurdere denne aktiviteten i forhold til kvernsteinsdrifta. Ein av gardane med størst kvernsteinsdrift, Myklebust, var lokalisert der Hyllestad sentrum ligg i dag, og er nesten heilt øydelagd av moderne utbygging.
Truslane i framtida er knytt til utbygging, attgroing og forvitring av steinbrotsveggar. Samtidig utgjer utvasking av skrotmassar mm. som følgje av flodbølger i brot som ligg i fjæresonen ein trussel. Den siste flodbølga fann stad i 1998 då det raste frå fjellet Katlenova i Sørefjorden.
Kvernsteinsbrota er på UNSCO si tentative verdsarvliste, nominerte i samband med transnasjonale «Viking Monuments and Sites» (2011). Management-planen som følger nomineringa gjev eit viktig innblikk i verd, vernestatus og verneplanar (Baug 2014). I planen er grensene til brotområda likevel noko utdaterte i høve til kva som no er registrert i Askeladden.
Kvernsteinsparken er visningsstaden for steinbrota. Dette utandørsmuseet ligg nær Hyllestad sentrum og vert drive av Norsk Kvernsteinsenter som er ein del av Musea i Sogn og Fjordane. Kvernsteinsparken er tilrettelagd og vert jamleg rydda for vegetasjon. Parken er open for besøkande heile året, medan det berre er i sommarsesongen det er regulær museumsdrift der.
Det finst mange bevarte, eldre kvernhus/vasskverner i Hyllestad. Som så mange andre stader i Noreg og utlandet er dei knytt til brotlandskapet i Hyllestad, av di kvernene vart hogde her. Det finaste vassbruksmiljøet i kommunen ligg i Skor. Det er restaurert og ope for besøkande.
Brota er undersøkte fleire gonger. Den viktigaste undersøkinga av utbreiinga til brota gjekk føre seg i regi av Norges geologiske undersøkelse i 2005-2007 (Heldal & Bloxam 2007, 2011), medan dei viktigaste arkeologiske undersøkingane er gjort av Universitetet i Bergen/Irene Baug (2002, 2015), sjå også Foyn (2008) og Sætre (2008). Det er sannsynleg at mange brot og brotområde ennå ikkje er funne/registrerte. Vidare undersøkingar av brota vert gjort fortløpande av Norsk Kvernsteinsenter.

Landbruket har satt preg på landskapet i samtlige bygder i området. Fjorden preger landskapsrommet, der Kveøya er et sentralt element. En tolkning er at Kveøya har gitt navn til fjorden og kommunen. Formen på øya ligner ei vom, på gammelnorsk kvidr. En annen tolkning er at navnet kommer fra fjellformasjonen litt sør for Øynes som nå kalles Haugkjerringa, men som før var kjent som Kveda. I følge muntlig tradisjon kom folk langveis fra for å ofre ved klippeformasjonen.
Fjorden og sundene ble skapt av isen, men de bratte liene med den tydelige avsatsen der bebyggelsen ligger, er dannet av havet og landstigningen etter istida. De åpne, brede jordene fra sjøen og opp til hovedvegen danner en bred brem i den bebygde delen av Kveøya og på strekningen fra Rå til Gåra. På hver av hovedgårdene er det registrert gårdshauger som trolig kan spores tilbake til jernalderen. Arkeologiske utgravninger har avdekket bosettingsspor og jordbruk helt tilbake til bronsealder og førromersk jernalder, og det er funnet en rekke praktgjenstander som tyder på rikdom i bygdene langt tilbake i tid.
Bygdene har lenge vært kjent som de beste jordbruksområdene i Troms. Her blir det tidlig vår, og jorda er grøderik etter lang opparbeidelse av gode dyrkingslag. Området betegnes som svært fruktbart, og på Rå lå verdens nordligste gartnerskole.
Den siste delinga av gårdene skjedde mellom 1900 og 1920. Eiendommene er delt i lange, smale striper fra fjord til fjell, slik at hver gård har tilgang til ressurser både på sjø og i utmark. Forseggjorte steingjerder er ennå bevart mellom mange av teigene.
I utmarka på strekningen Rå – Gåra er det en tilrettelagt kulturminnesti. På turen kan en oppleve sauer på beite, gamle slåttemarker, gravrøyser, beiteland, flotte oppbygde rydningsrøyser og sommerfjøs. Et parti av stien går langs fegater og gjerder som danner et spennende nettverk av stier og stengsler i landskapet.
På Rå ligger kirkestedet som har vært det samme siden middelalderen. Nåværende kirke er fra 1886. Rett utfor kirka står det en bautastein. Sagnet sier at bautasteinen er pila Senjamannen skaut etter Kvæfjordmøya.

Grytøya og Grøtavær har navnet sitt fra det gammelnorske grjótr, som betyr stein. Her er mye rullestein i åkrene og store steinblokker etter siste istid ligger strødd utover. Grøtavær og Alvestad vernes mot den vide Andfjorden og storhavet av skjærgården utenfor som har et vell av holmer og øyer med hvite sandstrender. Bygdene ligger sentralt i forhold til gode fiskeplasser i Andfjorden og Toppsundet, og fisket hadde helt fram til nyere tid stor betydning i kombinasjon med landbruk. Dette vises tydelig i de strandnære tuftene, støene, naustrekkene, bryggene og egnebuene nede ved sjøen. En annen viktig ressurs er det frodige beitelandet. Selv om jorda er karrig og steinet, er det fra fjære til fjell grønne gressletter som beites av sau. Dalgangene innover fjellmassivet bak bebyggelsen har også vært viktige ressursområder, både for beiting, myrslått og jakt.
I bygdene finnes kulturminner med stor tidsdybde og variasjon, fra eldre steinalder og fram til nyere tid. Allerede i eldre steinalder bodde det folk inn mot fjellfoten på Grøtavær og på Alvestad, og på Skarstein finner vi store, tydelige tufter fra yngre steinalder.
Langs kyststripa og på øyene ligger det flere felt med store gravrøyser fra jernalderen. Lave gravrøyser finnes dessuten i beitelandet over bebyggelsen i Grøtavær. I steinura i Lebukta i utkanten av bygda Alvestad er det registrert et stort antall gravrøyser som har en sjelden utforming. Dette ser ut til å være graver som har elementer fra både norrøn og samisk gravskikk. Veneset ved Alvestad har en unik samling av steinaldertufter og små og store gravrøyser, der de største kan være fra bronsealderen. Alle disse kulturminnene er godt synlige i landskapet og i god stand.
I hver av bygdene finnes det en gårdshaug fra middelalderen hvor de fleste av husene var plassert før utskiftinga som fant sted på slutten av 1800-tallet. Her finnes metertykke kulturlag fra mange hundre års bosetting på samme sted. Før utskiftinga ble disse gårdstunene drevet i fellesskap.
Bygdene har også en godt bevart bebyggelse fra perioden 1850-1960-tallet.
Øyene og holmene har vært en viktig ressurs for bygdene. De er brukt til beite, slått, og egg- og dunsanking. I perioder på slutten av 1800-tallet (Storsildtida) ble det gjort store sildefangster rett utenfor bygdene, og det ble opprettet et salteri på Skipperøya.
I dag har bygdene Alvestad og Grøtavær fremdeles landbruk (sauedrift med utegangersau) samt noen små bedrifter knyttet til leirskole og reiseliv, mens Dale er i ferd med å bli et rent feriested. Skarstein ble fraflyttet på tidlig 1900-tall, og nå er bare tuftene igjen etter bosettinga på Grytøyas eksponerte nordside.
Hovedstrukturen i bebyggelsen er at våningshusene ligger på rekker langs bygdevegen, mens fjøsene ligger bak og sommerfjøsene er plasserte inn mot fjellfoten på rekke eller i klynger. De smale teigene er skilt med steingjerder. Nede ved sjøen ligger bryggemiljø, støer og lange naustrekker som viser rester etter bygdas fellesdrift. Naust- og bryggerekka på Grøtavær er den best bevarte i Troms.
Grøtavær har en strategisk beliggenhet i Andfjorden, med god oversikt over skipstrafikken inn mot Harstad og bygdene rundt. Tyskerne bygde derfor et kystfort her under andre verdenskrig. Fortet ble også brukt under den kalde krigen. I terrenget like nord for Grøtavær finnes det mange tydelige spor etter begge periodene.

Landskapet domineres av høye fjellmassiv med daler fra kyst til kyst. Strandsonen er gjennomgående smal og flat med unntak av Årviksand og Nord-Rekvika som er vide bukter med daler inn mot fjellene. På strandflaten ligger et stort antall hustufter fra steinalderen og særdeles mange hellegroper etter tranoljeproduksjon i yngre jernalder. Hellegroper er en karakteristisk kulturminnetype for kysten av Nord-Troms og Finnmark. Over en tredjedel av de kjente hellegropene ligger på Arnøya, som i jernalderen lå i grensesonen mellom norrøn og samisk bosetting.
Hellegropene var anlegg for utvinning av tran eller olje fra hval- og/eller selspekk. Den intensive bruksfasen var mellom 600 og 900 e.Kr. Hellegropene sees i sammenheng med handel mellom det norrøne samfunnet og den kystsamiske befolkningen som produserte tranoljen. Oljen var viktig som impregnerings- og smøremiddel for tre- og tauverk på båter og skip, men også for behandling av lær og for oppvarming og belysning.
Det finnes over 250 groper på flate strandpartier over hele Arnøya. Innenfor KULA-området er det store samlinger av hellegroper nord i Årviksand, i Nord-Rekvika, Moldfarvik og utenfor Nymoen. Hellegropene ligger ofte i grupper på inntil fem, men større felt på 30-40 groper finnes også. Mange av gropene er fôret med steinheller i bunnen og langs sidene, noe som fortsatt er synlig der gropene ikke er for mye overgrodd. Under produksjon av olje har de vært fylt med oppvarmede steiner, som har fått spekket til å smelte. Gropene vises gjerne som 1-2 meter lange, rektangulære forsenkninger i gress- og lyngbakken. Noen har en lav voll rundt, og noen steder ligger små hauger av brent stein utenfor gropa. Det betyr at gropa har vært brukt flere ganger og tømt for stein etter bruk.
Årvikdalen var opprinnelig en havbukt der sjøen gikk helt inn til fjellfoten i eldre del av steinalderen. På en liten odde øst for Årvikelva, ca 15 meter over dagens havnivå, ligger en samling med store tufter etter steinalderhus. Boplassen er orientert mot sør og må ha ligget lunt og solvendt i strandkanten inne i en grunn bukt for omtrent 6000 år siden.
Skjervøy kommune er fortsatt en fiskerikommune. Nordre Arnøya har gode fiskeplasser helt inn til land. Lenger ute ligger den fiskerike Fuglebanken. Som del av den nasjonale satsingen på fiskeriene i 1880- og 1890-årene ble det bygd en rekke statlige støanlegg på alle de bebodde stedene på nordre Arnøya, som Bankekeila, Årviksand, Nord-Rekvika og Moldfarvik. Hele eller deler av støanleggene finnes på alle stedene.
Mesteparten av bygningsmassen og infrastrukturen i Nord-Troms og Finnmark ble brent og ødelagt da tyskerne trakk seg tilbake fra Murmanskfronten i oktober 1944. Gjenreisingsarkitektur preger derfor deler av bebyggelsen i Årviksand og på Nymoen. Samtidig vitner gårdshaugen fra middelalderen i Årviksand om en bosetting basert på fiske og husdyrhold over flere hundre år.
På grunn av sin strategiske beliggenhet ved inngangen til store fjordsystem, er steder i landskapet også knyttet til Arnøy-tragedien, en svært dramatisk historie fra andre verdenskrig. Nordre Arnøya var et ideelt sted for overvåkning av havområder med stor tysk sjøtrafikk og slik overvåking foregikk fra en hule ved Rotvåg. Virksomheten her ble etterhvert oppdaget av tyskerne og førte til harde represalier, herunder dødsdom mot åtte personer fra Arnøya.
Nordre del av Arnøya er fremdeles et viktig bruksområde for reindrifta. Her finnes gode beiteforhold for reinen. Reinen flyttes gjennom begge dalførene. I indre del av Årvikdalen er det registrert en automatisk fredet reindriftsamisk boplass. Dalen er fremdeles mye brukt som teltboplass av samene.

De to særpregede fjellene - Sálašoaivi/Tromsdalstind og Gáranasgáisi/Hamperokken - dominerer landskapet. På de vidstrakte moene på Guohcavuopmi/Breivikeidet finner vi et av de største fangstgropsystemene i Troms. Det består av mer enn 1700 groper og strekker seg fra endemorenen Nordbotnmoen ved Gáranasvuotna/Ramfjorden og til Sandeggmoen ved foten av Goahterohci/Russevankskaret, der de fleste gropene ligger. Gropene gjenspeiler reinens beite- og trekkatferd fra langt tilbake til slik vi også kjenner den i dag. De dannet et stengsel for trekket mellom fjellpartiene nord og sør for eidet. Fangstgropsystemene har trolig en aldersmessig spredning fra yngre steinalder til tidlig middelalder. Gropene viser den tidligste formen for samisk fangstkultur, og overlapper aldersmessig med overgangen til den nomadiske tamreindrifta.
Sagalitteraturen gir indikasjoner på at tamreindrifta kan ha vært under etablering i Troms allerede i yngre jernalder. På 1200-1300-tallet ser det ut som flyttingen med rein over det som er dagens landegrenser blir etablert i Troms. I Tromsø-området fortsatte den nomadiske reindrifta over landegrensene fram til andre verdenskrig. Reindriftssamene flyttet mellom vinterbeiter på finsk og svensk side av grensen og vår- og sommerbeiter på Stuoranjárga. Dagens Stuoranjárga-reineiere har vinterbeiter i Indre Troms.
De reindriftssamiske kulturminnene i området består for det meste av boplasser og gjerdeplasser langs flytteveiene og i dalene. I Romssavággi/Tromsdalen har det vært gamme- og teltboplasser oppover hele dalen. Her lå sommerboplassene til Stuoranjárgas største siida.
Området som helhet rommer kontinuitet i landskapsbruk fra fangst til reindrift. Det viser også dynamikken i landskapsbruken for et samfunn som har vært strukturert ut fra en mobil ressurs (reinen), og hvor det å forflytte seg har vært grunnleggende for den kollektive identiteten.
Hellig fjell
Fram til andre verdenskrig hadde de samme reindriftsslektene brukt Stuoranjárga i mange generasjoner. De har gitt oss noen helt spesielle overleveringer om Sálašoaivi/ Tromsdalstinden. Fjellet var fra gammelt av et bássevárri eller hellig fjell for Romssavággi siida. De samiske stedsnavnene tyder på at man har sett en forbindelse mellom fjellet og reinoksen. Fjellet er en oaivi på samisk. Dette brukes om runde fjell og betyr egentlig “hode”. Den lavere fjellryggen i forlengelsen av Tinden heter Galbar. Galba er den framspringende delen av reinoksens horn. Fjellet kan derfor rett og slett forstås som et reinoksehode. Fjellpartiet er høysommerbeite for okserein, så forbindelsen mellom reinoksen og fjellet har også en naturlig forklaring. I den samiske sjamanismen har dessuten reinoksen hatt en viktig funksjon som sjamanens mektigste hjelpeånd. Det er kanskje innenfor denne konteksten vi bør forstå fjellets hellighet.
Troen på hellige fjell har røtter i samisk sjamanisme og består av forestillinger om helligfjellsånder som beskytter mennesker og dyr i siidaen. Området har også en egen joik som formidler at dyrene er store og velfødde og med staselige horn. Joiken er av ukjent alder og har blitt overført fra generasjon til generasjon til dagens brukere. Beitelandet er verdifullt, fordi det omfatter fjell og daler av alle slag, og gress- så vel som lavbeiter.
Turisme og turlandskap
På 1800-tallet satte jordbruksekspansjonen og en mer nasjonalistisk politikk tamreindrifta under press. I denne situasjonen bød handel med turister på kjærkomne inntekter for samene. I andre halvdel av århundret ble de samiske boplassene populære utfluktsmål for byfolk og et betydelig besøksmål for turister fra inn- og utland. Av den grunn ble hovedboplassen ved Dalheim flyttet ned til Sportskafeen, som var et lettere tilgjengelig besøksmål. Den nye boplassen var som et turistanlegg å regne. Gammene skulle se mest mulig autentiske ut, og reingjerdets funksjon var å vise turistene reinsdyr. Til og med kong Oscar II besøkte samene i Romssavággi/Tromsdalen i 1873. Denne tidlige historien er derfor dokumentert gjennom et stort fotomateriale fra besøkende fotografer, og også gjennom muntlig fortellertradisjon.
Da Tromsøysundbrua stod ferdig i 1960 ble byen og fastlandet knyttet nærmere sammen. Med ferdigstillinga av Fjellheisen i 1961 ble området ytterligere åpnet for turister og friluftsfolk. Området er i dag et svært viktig tur- og friluftsområde for bybefolkninga og tilreisende.

Dalen er bred og åpen nederst med store sand- og grussletter, lyngmoer og furu- og bjørkeskog, mens den fra Sappen/Sappi gradvis blir trangere. Elva har gjennom tidene skåret seg ned i løsmassene i dalbunnen. Mollisfossen/Molliskurkkii med 269 m fall og Sarafossen med ca. 150 m fall er markante landskapselementer. I Reisa nasjonalpark går det over til viddelandskap. Dalbunnen preges av de geologiske prosessene som har foregått og flere områder har rik flommarkskog og artsrik vegetasjon. Det er tydelige terrasser med furuskog. Sidedalførene er i all hovedsak skarpe V-dalsformasjoner med elver. Løs stein og ur dominerer i overgangene mellom dalbunn og fjellsider. Kun i mindre partier er det faste fjellvegger. Reisaelva/Raisinjoki er lakseførende de 110 kilometerne fra fjorden og opp til Imofossen/Imonkurkkii.
De mange kvenske stedsnavnene vitner om den kvenske bruken av landskapet. Navnene er knyttet til ulike partier langs elvas løp, til hundrevis av slåtter og til tjærebrenning. Andre forteller om gruver, møller, sagbruk, om hvor man mesket skinn, om dyrs vandringer, beiteforhold, jakt- og fiskeområder, hvor man fant hvilke vekster, historier fra stedet, hvem som eide eller hadde tilknytning til området og beskrivelse av terrenget. Mange av de «norske» stedsnavnene som benyttes i dag, bærer preg av å være opprinnelig kvenske navn. De kvenske slektsnavnene brukes i langt mindre grad enn før i Nordreisa, men noen har overlevd, og etterkommerne kjenner godt til hvilke kvenske slekter de stammer fra. Noen av slektsnavnene lever også videre i stedsnavnene.
Hovedtyngden av kvenene som kom til Nord-Troms på 1700- og 1800-tallet kom fra Tornedalen. Mest sannsynlig hadde det også bodd kvener i Reisadalen/Raisinvankka en stund før de ble registrert som skattebetalere tidlig på 1700-tallet. De hentet trevirke i skogen og drev for øvrig med jakt og fiske og ryddet etter hvert små bruk. Tradisjonen med tjærebrenning hadde de med seg, og det er registrert 29 tjæremileanlegg fra Saraelv/Järämä til nederst i dalen. Det har vært sager, møller og setrer i tilknytning til mange av gårdene. Også badstutradisjonen i Nordreisa sees på som en arv fra kvenene. Det er registrert 16 badstuer i Reisadalen/Raisinvankka, men det finnes trolig flere tjæremiler og badstuer enn det som er registrert. Badstuen var ofte det første bygget på gården som ble reist av bureiserne, også under gjenreisingen etter krigen. Den karakteristiske elvebåten blir ofte trukket fram som kvenenes spesialitet.
I Moskodalen/Moskuvankka, en av sidedalene til Reisadalen/Raisinvankka, ble det funnet kobbermalm rundt år 1900. Her var det gruvedrift i årene 1904-07 og senere i 1929-30. I bunnen av Moskodalen/Moskuvankka finnes restene av smelteverket, og av skinnegangen oppover fjellsida til gruva som ligger 710 m.o.h. Behovet for arbeidskraft ble bl.a. dekket av kvenske arbeidere med erfaring fra gruvedrift i Tornedalen eller fra andre steder i regionen.
Den fastboende samiske befolkningen i området bodde i hovedsak langs kysten, men dalen ble og blir også brukt av reindriftssamene. I Gahperus/Kapperus-dalføret er det registrert mange kulturminner med tilknytning til reindrift, både fra nyere og eldre tid. På 1700- og 1800-tallet var det tilflytting fra kyststrøkene i Troms og Finnmark, og innvandring fra Østerdalen, Gudbrandsdalen og Hedmark. I Nordreisa/Raisi var mange trespråklige, noe som viser en tett kontakt mellom folkegruppene. De ulike folkegruppene giftet seg med hverandre, og de etniske skillene ble etter hvert mindre tydelige. Fornorskingspolitikken fra myndighetenes side bidro til det samme.
Politikken ble blant annet satt i system med den nye skoleloven av 1889 som innførte kravet om at all undervisning skulle foregå på norsk. Ikke minst rammet dette barna fra øvre del av Reisadalen/Raisinvankka, der kvensk var dagligspråket for de fleste. Etableringen av skolehus og internatskoler for barna ble derfor en viktig fornorskingsarena. I Reisadalen/Raisinvankka ble det bygd flere nye skolebygninger før krigen, men bare fem av disse overlevde brenningen i 1944: Sappen (1891), Kjelleren (1908), Solvoll (1919) og Sørkjosen (1925), samt Bakkeby (1860-tallet) som lå i bunnen av fjorden.
Det aller meste av den gamle bebyggelsen gikk ellers tapt i forbindelse med tyskernes brenning i 1944-45. Gjenreisingsbebyggelsen var ensartet og tok ikke opp i seg lokal byggeskikk i særlig grad. Knapphet på materialer og standardiserte byggetegninger har flatet ut både norske, samiske og kvenske lokale byggetradisjoner. Også dette har bidratt til å viske ut ulikhetene mellom de tre folkegruppene i dalen.
Haltisenteret på Storslett rommer nasjonalparksenter for Reisa nasjonalpark, kvenkultursenter, Nord-Troms museum, kulturhus, bibliotek og næringshage, og er en tverrfaglig innfallsport til landskapet innover dalen.

Landskapet består av fjorden omkranset av elvedaler og ås- og fjellsider, samt dalførene fra Foldvik, Laberg og Fjordbotn opp til ca. 200 moh. Fjellsiden på nordsiden i indre del av fjorden er bratt, ubeboelig og overgrodd med tett bjørke- og olderskog. Lenger ute utvider fjorden seg til et flatere landskap preget av jordbruk og beiteland. Her ligger gårdsbrukene tett og er relativt små, slik vi ofte ser i områder der jordbruket ikke var hovednæring. Som ofte ellers i Nord-Norge strekker mange av brukene seg fra fjære til fjell. Dette preger også til en viss grad landskapet i form av gjerder og vegetasjonsskiller. Inne i fjordbotn ligger det store flate moer bestående av marine avsetninger. Her er gårdene, etter nordnorsk målestokk, litt større. Oppe i lia mot E6, sørøst i området, ligger fine beitebakker der skogen ikke har fått etablere seg.
Utover langs fjorden fra Årsteinbrua ligger det flere store hvite sjøhus (brygger). Disse illustrerer Gratangens fortid som en viktig fiskeri- og fangstkommune. Litt lenger ut, i Foldvik, ligger ytterligere tre anlegg. Her står fortsatt de karakteristiske ruvende nothjellene, som ble brukt til å tørke bomullsnøter. Til alle bryggene hørte det båt med mannskap. Båtene ble brukt i sesongfiske langs hele norskekysten og ga arbeid og inntekt til mange familier. Det spesielle i Gratangen var at mange av båtene i tillegg drev selfangst på Ishavet. Den første ishavsskuta ble innkjøpt til Gratangen i 1904. Den siste ishavsskuta fra Gratangen, Myregga, ble kondemnert i 1982.
Også den samiske befolkningen deltok i ishavsfangsten. Bruket Sortebekk, på gården Laberg, hadde flere ishavsskuter der både eier og mannskap var samer. Der er det i dag et fredet samisk bygningsmiljø med ei brygge (lagerbygg) helt ute på berget hvor større båter kan legge til.
Gratangen har fremdeles en aktiv og mangesidig satsing på kystkultur, om enn i en modernisert utgave. Ved Fartøyvernsenteret i Hellarbogen istandsettes gamle båter fra Nord-Norge, og i fjordbotnen ligger Båtmuseet med samlinger av tradisjonsbåter. Senteret har også nasjonalt ansvar for samisk båttradisjon.
På midten av 1700-tallet ble Laberg valgt som ett av to steder i Sør-Troms der Thomas von Westen fikk bygd en «finneskole» i regi av «Finnemisjonen». Inne i fjordbotnen ligger for øvrig Eliborg, et prakteksempel på hvordan den norske staten bygde internatskoler.
Kommunen har fremdeles en aktiv reindriftsnæring. Innenfor området finnes både vinter-, høst- og vårbeite. Fra gammelt av kom reinflokkene over fra svensk side om våren, over Torneträsk og ned Labergdalen, til sommerbeitene ute ved kysten. Derfor ble Laberget, nederst i dalen, møteplass og sted for handel mellom samene og den norrøne befolkningen.
Det finnes også eksempler på kvensk innvandring til Gratangen – bl.a. ved at barn i nødsår ble sendt over grensen med samene for å søke en bedre tilværelse i bygdene ved kysten.
Gratangen har også en svært viktig plass i krigshistorien. I april- og maidagene 1940 foregikk det harde kamper både på Gratangsfjellet og inne i fjordbotnen. Tyske styrker som skulle nordover fra Narvik ble møtt av norske styrker, og det oppstod flere kamphandlinger i området. I fjordbotnen finnes en rekke fysiske spor og minnesmerker etter kampene, og flere tyske anlegg finnes i området. Ved Foldvik ble hurtigruteskipet Dronning Maud bombet og senket av tyske fly den 1. mai 1940. Skipet kan fortsatt sees under vann på stille dager.

Målselva er det dominerende og samlende elementet i landskapet. Den flyter rolig gjennom dalen og kjennetegnes ved de karakteristiske meandersvingene og den mektige fossen. Ved Bardufoss lufthavn møtes Målselva og Barduelva. Furuskogen var i utgangspunktet den største ressursen i området. Fra gammelt av var denne ressursen kjent og utnyttet av folk som bodde ved kysten. Hollendere skal også ha vært inne i områdene for å hente ut tømmer. Ellers ble dalen benyttet av samene til bosetting og vandring mellom sommer- og vinterbeiter. Noen steder hadde samene gjerdeplasser for rein. Disse ble senere overtatt av innvandrende nordmenn – ikke uten tvang. Det er også gjort funn tilbake til steinalder i området. Med sine store furuskoger var området også attraktivt for kvenske innvandrere med god kunnskap om tømmerdrift, tjærebrenning og nyrydding i skogslandskap. Både kvensk og samisk historie i Indre Troms hører med til det sammensatte bildet av områdets fortid.
Fram til sist på 1700-tallet stod furuskogen tett på de store moene. Jens Holmboe var fogd i Senja og Tromsø fogderi 1781-1800. Han foretok en reise innover i landet i 1789 sammen med skoginspektør Nicolai Hersleb Ramm fra Røros og ble overveldet over de store, ressursrike og tilsynelatende uberørte områdene. Sammen med en kombinasjon av flere uår i jordbruket og generelle nedgangstider ga dette startskuddet til en innvandring av i hovedsak østerdøler og gudbrandsdøler fra slutten av 1700-, utover 1800- og innpå 1900-tallet.
Med fast bosetting ble det fart på utnyttelsen av skogen. Gårder ble ryddet og tømmer, bord, ved og milebrent tjære ble sendt av gårde nedover elva med «komser» - en båttype som var spesielt utviklet for å kunne brukes på den til dels grunne elva samtidig som de var i stand til å gå innenskjærs for å levere varer langs kysten. I de fleste små sideelvene til Målselva ble det etablert sager for å foredle tømmeret før utskipning. I alt skal det ha vært mer enn 25 oppgangssager fra tidlig 1800-tall og fram mot andre verdenskrig. Etter hvert kom det også til sirkelsager. Å brenne tjære av røttene var også en viktig næringsveg for mange.
Skogryddingen ga grunnlag for et betydelig jordbruk som fortsatt er aktivt og livskraftig. Nybyggerne tok med seg sin byggeskikk og sin kultur og levemåte fra dalførene sørpå. I Målselv finner vi derfor en god del store to-etasjes tømra stuebygninger med østnorsk preg, og firkant-tun er mer vanlig enn det vi finner ellers i fylket. Bygningene her er ofte større enn ute ved kysten. Dette skyldes god tilgang på tømmer og ved til oppvarming. Flere av gårdene hadde også seterdrift oppe i liene mot fjellet – også det en tradisjon de tok med seg. Fremdeles har bygdene sin egen særpregede dialekt som kan sies å være en variant av østnorsk, men med et særegent tonefall, og i folkemusikken finner vi toner og melodier som er glemt på opphavsstedet.
Elva var viktig, ikke bare som ferdselsvei, men den ble også utnyttet på andre måter. Målselva, med Målselvfossen og Europas lengste laksetrapp, er ei kjent lakseelv som fortsatt bidrar til en aktiv turistnæring. Bardufossen ble tidlig utbygd (1920) og skaffet strøm lokalt. Senere er det foretatt store kraftutbygginger lengre oppe i Barduelva (1960-tallet), og lengre oppe i Målselvvassdraget.
Sist på 1930-tallet ble flyplassen på Bardufoss bygd, som en av de første i landsdelen. Flyplassen var strategisk viktig for tyskerne under andre verdenskrig og har senere vært svært viktig for det norske forsvaret. Etter krigen ble det bygd opp store militære anlegg flere steder. Forsvaret setter fremdeles et sterkt preg på området med sine bygninger og anlegg, særlig ved flyplassen og langs E6 ved Heggelia.

Øya deles omtrent midt på av et markert eid. Eidet er et sammenhengende innmarksområde fra fjære til fjære, fra sør til nord, med bebyggelsen i hovedsak samlet i to rekker – Øvergården og Nergården. Aktivt jordbruk preger landskapet. I heiene på begge sider er det fra gammelt av gode sauebeiter, selv om kratt og skog nå er i ferd med å ta over.
På andre halvdel av 1800-tallet tok Th. Winther, en av datidas omreisende arkeologer, til orde for at Tore Hund kunne ha bodd på Øvergården. Tore tilhørte det som kalles Bjarkøyætten - en høvdingætt fra vikingtida med hovedsete på Bjarkøy. I middelalderen ble ætten en lendmannsslekt med store eiendommer i og utenfor Hålogaland. Tore var en mektig høvding i Hålogaland og en av lederne i opprøret mot kong Olav Digre (Olav den hellige). I følge Snorre var også Tore en av de som drepte kongen i slaget på Stiklestad.
Også vår tids arkeologer har antatt at Øvergården må være riktig plassering av et høvdingsete. Bebyggelsen ligger på toppen av eidet. Der ligger også øyas største og dypeste gårdshaug. Herfra ser man over Kvernsundet og ut i skipsleia mot sørøst, og mot nord kan man se over bebyggelsen på Nergården mot Vågsfjorden og Senja. Ned mot sjøen, både i sørlig og nordlig retning, ligger fruktbar innmark. Tidligere har det vært dyrket korn i området, og «Bjarkøybygget» var et kjent begrep. Ennå står noen av Bjarkøys eldste bygninger på Øvergården, som Ole Ottestadtunet, med våningshuset fra 1870-tallet og driftsbygningen av mektig russetømmer fra rundt 1900-tallet. På den tydelige strandterrassen langs sjøen i nord ligger Nergården - en rekke med velholdte våningshus og fjøs fra 1800- og 1900-tallet. I Nergårdsvika står naust på rekke og rad – og i bakkant ligger den store nausttuften som angivelig skal være restene av langskipsnaustet til Tore Hund.
Det kan imidlertid også tenkes at naustet har tilhørt Tores oldebarn, Vidkunn Jonssønn. I Magnus Berrføtts saga står det at Vidkunn (f. 1070) og faren, Jon Arnesønn Giske, ble jaget fra Bjarkøy (ca. 1095) av motstanderne til kong Magnus, som røvet alt løsøre og brente gården og et langskip som Vidkunn eide. «Midt på Bjarkøy brenner beste gården jeg vet om»,», sier et kvad i sagaen.
Bjarkøy-ætta fortsatte å spille en viktig rolle så vel i Hålogaland som i riksstyret i Norge fram til 1300-tallet. Ættas våpenskjold brukes i dag som fylkesvåpen for Troms.
Ved sjøen i sør ligger ett av de største gravfeltene som ennå er bevart på Bjarkøy, og på Frihågen, en avsats i berget i vestenden av Øvergården, ligger et annet gravfelt. Herfra er det vidt utsyn både over bebyggelsen og mot sjøen i nord og sør. Nedenfor det store gravfeltet i Øvergårdsvika er det rester etter flere jernaldernaust, men de er mindre enn det store naustet på nordsiden. Selv om mange av gravene på innmarka nå er borte, gir strekningen over eidet på Bjarkøy et inntrykk av kontinuitet: frodige jorder, bebyggelsen samlet på de tørrere strandvollene, naust ved sjøen og slektenes graver nær de levende. På begge sider er det heier og fjell, som sannsynligvis er brukt til utmarksbeite langt tilbake i jernalderen.