Landskapet domineres av høye fjellmassiv med daler fra kyst til kyst. Strandsonen er gjennomgående smal og flat med unntak av Årviksand og Nord-Rekvika som er vide bukter med daler inn mot fjellene. På strandflaten ligger et stort antall hustufter fra steinalderen og særdeles mange hellegroper etter tranoljeproduksjon i yngre jernalder. Hellegroper er en karakteristisk kulturminnetype for kysten av Nord-Troms og Finnmark. Over en tredjedel av de kjente hellegropene ligger på Arnøya, som i jernalderen lå i grensesonen mellom norrøn og samisk bosetting.
Hellegropene var anlegg for utvinning av tran eller olje fra hval- og/eller selspekk. Den intensive bruksfasen var mellom 600 og 900 e.Kr. Hellegropene sees i sammenheng med handel mellom det norrøne samfunnet og den kystsamiske befolkningen som produserte tranoljen. Oljen var viktig som impregnerings- og smøremiddel for tre- og tauverk på båter og skip, men også for behandling av lær og for oppvarming og belysning.
Det finnes over 250 groper på flate strandpartier over hele Arnøya. Innenfor KULA-området er det store samlinger av hellegroper nord i Årviksand, i Nord-Rekvika, Moldfarvik og utenfor Nymoen. Hellegropene ligger ofte i grupper på inntil fem, men større felt på 30-40 groper finnes også. Mange av gropene er fôret med steinheller i bunnen og langs sidene, noe som fortsatt er synlig der gropene ikke er for mye overgrodd. Under produksjon av olje har de vært fylt med oppvarmede steiner, som har fått spekket til å smelte. Gropene vises gjerne som 1-2 meter lange, rektangulære forsenkninger i gress- og lyngbakken. Noen har en lav voll rundt, og noen steder ligger små hauger av brent stein utenfor gropa. Det betyr at gropa har vært brukt flere ganger og tømt for stein etter bruk.
Årvikdalen var opprinnelig en havbukt der sjøen gikk helt inn til fjellfoten i eldre del av steinalderen. På en liten odde øst for Årvikelva, ca 15 meter over dagens havnivå, ligger en samling med store tufter etter steinalderhus. Boplassen er orientert mot sør og må ha ligget lunt og solvendt i strandkanten inne i en grunn bukt for omtrent 6000 år siden.
Skjervøy kommune er fortsatt en fiskerikommune. Nordre Arnøya har gode fiskeplasser helt inn til land. Lenger ute ligger den fiskerike Fuglebanken. Som del av den nasjonale satsingen på fiskeriene i 1880- og 1890-årene ble det bygd en rekke statlige støanlegg på alle de bebodde stedene på nordre Arnøya, som Bankekeila, Årviksand, Nord-Rekvika og Moldfarvik. Hele eller deler av støanleggene finnes på alle stedene.
Mesteparten av bygningsmassen og infrastrukturen i Nord-Troms og Finnmark ble brent og ødelagt da tyskerne trakk seg tilbake fra Murmanskfronten i oktober 1944. Gjenreisingsarkitektur preger derfor deler av bebyggelsen i Årviksand og på Nymoen. Samtidig vitner gårdshaugen fra middelalderen i Årviksand om en bosetting basert på fiske og husdyrhold over flere hundre år.
På grunn av sin strategiske beliggenhet ved inngangen til store fjordsystem, er steder i landskapet også knyttet til Arnøy-tragedien, en svært dramatisk historie fra andre verdenskrig. Nordre Arnøya var et ideelt sted for overvåkning av havområder med stor tysk sjøtrafikk og slik overvåking foregikk fra en hule ved Rotvåg. Virksomheten her ble etterhvert oppdaget av tyskerne og førte til harde represalier, herunder dødsdom mot åtte personer fra Arnøya.
Nordre del av Arnøya er fremdeles et viktig bruksområde for reindrifta. Her finnes gode beiteforhold for reinen. Reinen flyttes gjennom begge dalførene. I indre del av Årvikdalen er det registrert en automatisk fredet reindriftsamisk boplass. Dalen er fremdeles mye brukt som teltboplass av samene.

De to særpregede fjellene - Sálašoaivi/Tromsdalstind og Gáranasgáisi/Hamperokken - dominerer landskapet. På de vidstrakte moene på Guohcavuopmi/Breivikeidet finner vi et av de største fangstgropsystemene i Troms. Det består av mer enn 1700 groper og strekker seg fra endemorenen Nordbotnmoen ved Gáranasvuotna/Ramfjorden og til Sandeggmoen ved foten av Goahterohci/Russevankskaret, der de fleste gropene ligger. Gropene gjenspeiler reinens beite- og trekkatferd fra langt tilbake til slik vi også kjenner den i dag. De dannet et stengsel for trekket mellom fjellpartiene nord og sør for eidet. Fangstgropsystemene har trolig en aldersmessig spredning fra yngre steinalder til tidlig middelalder. Gropene viser den tidligste formen for samisk fangstkultur, og overlapper aldersmessig med overgangen til den nomadiske tamreindrifta.
Sagalitteraturen gir indikasjoner på at tamreindrifta kan ha vært under etablering i Troms allerede i yngre jernalder. På 1200-1300-tallet ser det ut som flyttingen med rein over det som er dagens landegrenser blir etablert i Troms. I Tromsø-området fortsatte den nomadiske reindrifta over landegrensene fram til andre verdenskrig. Reindriftssamene flyttet mellom vinterbeiter på finsk og svensk side av grensen og vår- og sommerbeiter på Stuoranjárga. Dagens Stuoranjárga-reineiere har vinterbeiter i Indre Troms.
De reindriftssamiske kulturminnene i området består for det meste av boplasser og gjerdeplasser langs flytteveiene og i dalene. I Romssavággi/Tromsdalen har det vært gamme- og teltboplasser oppover hele dalen. Her lå sommerboplassene til Stuoranjárgas største siida.
Området som helhet rommer kontinuitet i landskapsbruk fra fangst til reindrift. Det viser også dynamikken i landskapsbruken for et samfunn som har vært strukturert ut fra en mobil ressurs (reinen), og hvor det å forflytte seg har vært grunnleggende for den kollektive identiteten.
Hellig fjell
Fram til andre verdenskrig hadde de samme reindriftsslektene brukt Stuoranjárga i mange generasjoner. De har gitt oss noen helt spesielle overleveringer om Sálašoaivi/ Tromsdalstinden. Fjellet var fra gammelt av et bássevárri eller hellig fjell for Romssavággi siida. De samiske stedsnavnene tyder på at man har sett en forbindelse mellom fjellet og reinoksen. Fjellet er en oaivi på samisk. Dette brukes om runde fjell og betyr egentlig “hode”. Den lavere fjellryggen i forlengelsen av Tinden heter Galbar. Galba er den framspringende delen av reinoksens horn. Fjellet kan derfor rett og slett forstås som et reinoksehode. Fjellpartiet er høysommerbeite for okserein, så forbindelsen mellom reinoksen og fjellet har også en naturlig forklaring. I den samiske sjamanismen har dessuten reinoksen hatt en viktig funksjon som sjamanens mektigste hjelpeånd. Det er kanskje innenfor denne konteksten vi bør forstå fjellets hellighet.
Troen på hellige fjell har røtter i samisk sjamanisme og består av forestillinger om helligfjellsånder som beskytter mennesker og dyr i siidaen. Området har også en egen joik som formidler at dyrene er store og velfødde og med staselige horn. Joiken er av ukjent alder og har blitt overført fra generasjon til generasjon til dagens brukere. Beitelandet er verdifullt, fordi det omfatter fjell og daler av alle slag, og gress- så vel som lavbeiter.
Turisme og turlandskap
På 1800-tallet satte jordbruksekspansjonen og en mer nasjonalistisk politikk tamreindrifta under press. I denne situasjonen bød handel med turister på kjærkomne inntekter for samene. I andre halvdel av århundret ble de samiske boplassene populære utfluktsmål for byfolk og et betydelig besøksmål for turister fra inn- og utland. Av den grunn ble hovedboplassen ved Dalheim flyttet ned til Sportskafeen, som var et lettere tilgjengelig besøksmål. Den nye boplassen var som et turistanlegg å regne. Gammene skulle se mest mulig autentiske ut, og reingjerdets funksjon var å vise turistene reinsdyr. Til og med kong Oscar II besøkte samene i Romssavággi/Tromsdalen i 1873. Denne tidlige historien er derfor dokumentert gjennom et stort fotomateriale fra besøkende fotografer, og også gjennom muntlig fortellertradisjon.
Da Tromsøysundbrua stod ferdig i 1960 ble byen og fastlandet knyttet nærmere sammen. Med ferdigstillinga av Fjellheisen i 1961 ble området ytterligere åpnet for turister og friluftsfolk. Området er i dag et svært viktig tur- og friluftsområde for bybefolkninga og tilreisende.

Dalen er bred og åpen nederst med store sand- og grussletter, lyngmoer og furu- og bjørkeskog, mens den fra Sappen/Sappi gradvis blir trangere. Elva har gjennom tidene skåret seg ned i løsmassene i dalbunnen. Mollisfossen/Molliskurkkii med 269 m fall og Sarafossen med ca. 150 m fall er markante landskapselementer. I Reisa nasjonalpark går det over til viddelandskap. Dalbunnen preges av de geologiske prosessene som har foregått og flere områder har rik flommarkskog og artsrik vegetasjon. Det er tydelige terrasser med furuskog. Sidedalførene er i all hovedsak skarpe V-dalsformasjoner med elver. Løs stein og ur dominerer i overgangene mellom dalbunn og fjellsider. Kun i mindre partier er det faste fjellvegger. Reisaelva/Raisinjoki er lakseførende de 110 kilometerne fra fjorden og opp til Imofossen/Imonkurkkii.
De mange kvenske stedsnavnene vitner om den kvenske bruken av landskapet. Navnene er knyttet til ulike partier langs elvas løp, til hundrevis av slåtter og til tjærebrenning. Andre forteller om gruver, møller, sagbruk, om hvor man mesket skinn, om dyrs vandringer, beiteforhold, jakt- og fiskeområder, hvor man fant hvilke vekster, historier fra stedet, hvem som eide eller hadde tilknytning til området og beskrivelse av terrenget. Mange av de «norske» stedsnavnene som benyttes i dag, bærer preg av å være opprinnelig kvenske navn. De kvenske slektsnavnene brukes i langt mindre grad enn før i Nordreisa, men noen har overlevd, og etterkommerne kjenner godt til hvilke kvenske slekter de stammer fra. Noen av slektsnavnene lever også videre i stedsnavnene.
Hovedtyngden av kvenene som kom til Nord-Troms på 1700- og 1800-tallet kom fra Tornedalen. Mest sannsynlig hadde det også bodd kvener i Reisadalen/Raisinvankka en stund før de ble registrert som skattebetalere tidlig på 1700-tallet. De hentet trevirke i skogen og drev for øvrig med jakt og fiske og ryddet etter hvert små bruk. Tradisjonen med tjærebrenning hadde de med seg, og det er registrert 29 tjæremileanlegg fra Saraelv/Järämä til nederst i dalen. Det har vært sager, møller og setrer i tilknytning til mange av gårdene. Også badstutradisjonen i Nordreisa sees på som en arv fra kvenene. Det er registrert 16 badstuer i Reisadalen/Raisinvankka, men det finnes trolig flere tjæremiler og badstuer enn det som er registrert. Badstuen var ofte det første bygget på gården som ble reist av bureiserne, også under gjenreisingen etter krigen. Den karakteristiske elvebåten blir ofte trukket fram som kvenenes spesialitet.
I Moskodalen/Moskuvankka, en av sidedalene til Reisadalen/Raisinvankka, ble det funnet kobbermalm rundt år 1900. Her var det gruvedrift i årene 1904-07 og senere i 1929-30. I bunnen av Moskodalen/Moskuvankka finnes restene av smelteverket, og av skinnegangen oppover fjellsida til gruva som ligger 710 m.o.h. Behovet for arbeidskraft ble bl.a. dekket av kvenske arbeidere med erfaring fra gruvedrift i Tornedalen eller fra andre steder i regionen.
Den fastboende samiske befolkningen i området bodde i hovedsak langs kysten, men dalen ble og blir også brukt av reindriftssamene. I Gahperus/Kapperus-dalføret er det registrert mange kulturminner med tilknytning til reindrift, både fra nyere og eldre tid. På 1700- og 1800-tallet var det tilflytting fra kyststrøkene i Troms og Finnmark, og innvandring fra Østerdalen, Gudbrandsdalen og Hedmark. I Nordreisa/Raisi var mange trespråklige, noe som viser en tett kontakt mellom folkegruppene. De ulike folkegruppene giftet seg med hverandre, og de etniske skillene ble etter hvert mindre tydelige. Fornorskingspolitikken fra myndighetenes side bidro til det samme.
Politikken ble blant annet satt i system med den nye skoleloven av 1889 som innførte kravet om at all undervisning skulle foregå på norsk. Ikke minst rammet dette barna fra øvre del av Reisadalen/Raisinvankka, der kvensk var dagligspråket for de fleste. Etableringen av skolehus og internatskoler for barna ble derfor en viktig fornorskingsarena. I Reisadalen/Raisinvankka ble det bygd flere nye skolebygninger før krigen, men bare fem av disse overlevde brenningen i 1944: Sappen (1891), Kjelleren (1908), Solvoll (1919) og Sørkjosen (1925), samt Bakkeby (1860-tallet) som lå i bunnen av fjorden.
Det aller meste av den gamle bebyggelsen gikk ellers tapt i forbindelse med tyskernes brenning i 1944-45. Gjenreisingsbebyggelsen var ensartet og tok ikke opp i seg lokal byggeskikk i særlig grad. Knapphet på materialer og standardiserte byggetegninger har flatet ut både norske, samiske og kvenske lokale byggetradisjoner. Også dette har bidratt til å viske ut ulikhetene mellom de tre folkegruppene i dalen.
Haltisenteret på Storslett rommer nasjonalparksenter for Reisa nasjonalpark, kvenkultursenter, Nord-Troms museum, kulturhus, bibliotek og næringshage, og er en tverrfaglig innfallsport til landskapet innover dalen.

Landskapet består av fjorden omkranset av elvedaler og ås- og fjellsider, samt dalførene fra Foldvik, Laberg og Fjordbotn opp til ca. 200 moh. Fjellsiden på nordsiden i indre del av fjorden er bratt, ubeboelig og overgrodd med tett bjørke- og olderskog. Lenger ute utvider fjorden seg til et flatere landskap preget av jordbruk og beiteland. Her ligger gårdsbrukene tett og er relativt små, slik vi ofte ser i områder der jordbruket ikke var hovednæring. Som ofte ellers i Nord-Norge strekker mange av brukene seg fra fjære til fjell. Dette preger også til en viss grad landskapet i form av gjerder og vegetasjonsskiller. Inne i fjordbotn ligger det store flate moer bestående av marine avsetninger. Her er gårdene, etter nordnorsk målestokk, litt større. Oppe i lia mot E6, sørøst i området, ligger fine beitebakker der skogen ikke har fått etablere seg.
Utover langs fjorden fra Årsteinbrua ligger det flere store hvite sjøhus (brygger). Disse illustrerer Gratangens fortid som en viktig fiskeri- og fangstkommune. Litt lenger ut, i Foldvik, ligger ytterligere tre anlegg. Her står fortsatt de karakteristiske ruvende nothjellene, som ble brukt til å tørke bomullsnøter. Til alle bryggene hørte det båt med mannskap. Båtene ble brukt i sesongfiske langs hele norskekysten og ga arbeid og inntekt til mange familier. Det spesielle i Gratangen var at mange av båtene i tillegg drev selfangst på Ishavet. Den første ishavsskuta ble innkjøpt til Gratangen i 1904. Den siste ishavsskuta fra Gratangen, Myregga, ble kondemnert i 1982.
Også den samiske befolkningen deltok i ishavsfangsten. Bruket Sortebekk, på gården Laberg, hadde flere ishavsskuter der både eier og mannskap var samer. Der er det i dag et fredet samisk bygningsmiljø med ei brygge (lagerbygg) helt ute på berget hvor større båter kan legge til.
Gratangen har fremdeles en aktiv og mangesidig satsing på kystkultur, om enn i en modernisert utgave. Ved Fartøyvernsenteret i Hellarbogen istandsettes gamle båter fra Nord-Norge, og i fjordbotnen ligger Båtmuseet med samlinger av tradisjonsbåter. Senteret har også nasjonalt ansvar for samisk båttradisjon.
På midten av 1700-tallet ble Laberg valgt som ett av to steder i Sør-Troms der Thomas von Westen fikk bygd en «finneskole» i regi av «Finnemisjonen». Inne i fjordbotnen ligger for øvrig Eliborg, et prakteksempel på hvordan den norske staten bygde internatskoler.
Kommunen har fremdeles en aktiv reindriftsnæring. Innenfor området finnes både vinter-, høst- og vårbeite. Fra gammelt av kom reinflokkene over fra svensk side om våren, over Torneträsk og ned Labergdalen, til sommerbeitene ute ved kysten. Derfor ble Laberget, nederst i dalen, møteplass og sted for handel mellom samene og den norrøne befolkningen.
Det finnes også eksempler på kvensk innvandring til Gratangen – bl.a. ved at barn i nødsår ble sendt over grensen med samene for å søke en bedre tilværelse i bygdene ved kysten.
Gratangen har også en svært viktig plass i krigshistorien. I april- og maidagene 1940 foregikk det harde kamper både på Gratangsfjellet og inne i fjordbotnen. Tyske styrker som skulle nordover fra Narvik ble møtt av norske styrker, og det oppstod flere kamphandlinger i området. I fjordbotnen finnes en rekke fysiske spor og minnesmerker etter kampene, og flere tyske anlegg finnes i området. Ved Foldvik ble hurtigruteskipet Dronning Maud bombet og senket av tyske fly den 1. mai 1940. Skipet kan fortsatt sees under vann på stille dager.

Målselva er det dominerende og samlende elementet i landskapet. Den flyter rolig gjennom dalen og kjennetegnes ved de karakteristiske meandersvingene og den mektige fossen. Ved Bardufoss lufthavn møtes Målselva og Barduelva. Furuskogen var i utgangspunktet den største ressursen i området. Fra gammelt av var denne ressursen kjent og utnyttet av folk som bodde ved kysten. Hollendere skal også ha vært inne i områdene for å hente ut tømmer. Ellers ble dalen benyttet av samene til bosetting og vandring mellom sommer- og vinterbeiter. Noen steder hadde samene gjerdeplasser for rein. Disse ble senere overtatt av innvandrende nordmenn – ikke uten tvang. Det er også gjort funn tilbake til steinalder i området. Med sine store furuskoger var området også attraktivt for kvenske innvandrere med god kunnskap om tømmerdrift, tjærebrenning og nyrydding i skogslandskap. Både kvensk og samisk historie i Indre Troms hører med til det sammensatte bildet av områdets fortid.
Fram til sist på 1700-tallet stod furuskogen tett på de store moene. Jens Holmboe var fogd i Senja og Tromsø fogderi 1781-1800. Han foretok en reise innover i landet i 1789 sammen med skoginspektør Nicolai Hersleb Ramm fra Røros og ble overveldet over de store, ressursrike og tilsynelatende uberørte områdene. Sammen med en kombinasjon av flere uår i jordbruket og generelle nedgangstider ga dette startskuddet til en innvandring av i hovedsak østerdøler og gudbrandsdøler fra slutten av 1700-, utover 1800- og innpå 1900-tallet.
Med fast bosetting ble det fart på utnyttelsen av skogen. Gårder ble ryddet og tømmer, bord, ved og milebrent tjære ble sendt av gårde nedover elva med «komser» - en båttype som var spesielt utviklet for å kunne brukes på den til dels grunne elva samtidig som de var i stand til å gå innenskjærs for å levere varer langs kysten. I de fleste små sideelvene til Målselva ble det etablert sager for å foredle tømmeret før utskipning. I alt skal det ha vært mer enn 25 oppgangssager fra tidlig 1800-tall og fram mot andre verdenskrig. Etter hvert kom det også til sirkelsager. Å brenne tjære av røttene var også en viktig næringsveg for mange.
Skogryddingen ga grunnlag for et betydelig jordbruk som fortsatt er aktivt og livskraftig. Nybyggerne tok med seg sin byggeskikk og sin kultur og levemåte fra dalførene sørpå. I Målselv finner vi derfor en god del store to-etasjes tømra stuebygninger med østnorsk preg, og firkant-tun er mer vanlig enn det vi finner ellers i fylket. Bygningene her er ofte større enn ute ved kysten. Dette skyldes god tilgang på tømmer og ved til oppvarming. Flere av gårdene hadde også seterdrift oppe i liene mot fjellet – også det en tradisjon de tok med seg. Fremdeles har bygdene sin egen særpregede dialekt som kan sies å være en variant av østnorsk, men med et særegent tonefall, og i folkemusikken finner vi toner og melodier som er glemt på opphavsstedet.
Elva var viktig, ikke bare som ferdselsvei, men den ble også utnyttet på andre måter. Målselva, med Målselvfossen og Europas lengste laksetrapp, er ei kjent lakseelv som fortsatt bidrar til en aktiv turistnæring. Bardufossen ble tidlig utbygd (1920) og skaffet strøm lokalt. Senere er det foretatt store kraftutbygginger lengre oppe i Barduelva (1960-tallet), og lengre oppe i Målselvvassdraget.
Sist på 1930-tallet ble flyplassen på Bardufoss bygd, som en av de første i landsdelen. Flyplassen var strategisk viktig for tyskerne under andre verdenskrig og har senere vært svært viktig for det norske forsvaret. Etter krigen ble det bygd opp store militære anlegg flere steder. Forsvaret setter fremdeles et sterkt preg på området med sine bygninger og anlegg, særlig ved flyplassen og langs E6 ved Heggelia.

Øya deles omtrent midt på av et markert eid. Eidet er et sammenhengende innmarksområde fra fjære til fjære, fra sør til nord, med bebyggelsen i hovedsak samlet i to rekker – Øvergården og Nergården. Aktivt jordbruk preger landskapet. I heiene på begge sider er det fra gammelt av gode sauebeiter, selv om kratt og skog nå er i ferd med å ta over.
På andre halvdel av 1800-tallet tok Th. Winther, en av datidas omreisende arkeologer, til orde for at Tore Hund kunne ha bodd på Øvergården. Tore tilhørte det som kalles Bjarkøyætten - en høvdingætt fra vikingtida med hovedsete på Bjarkøy. I middelalderen ble ætten en lendmannsslekt med store eiendommer i og utenfor Hålogaland. Tore var en mektig høvding i Hålogaland og en av lederne i opprøret mot kong Olav Digre (Olav den hellige). I følge Snorre var også Tore en av de som drepte kongen i slaget på Stiklestad.
Også vår tids arkeologer har antatt at Øvergården må være riktig plassering av et høvdingsete. Bebyggelsen ligger på toppen av eidet. Der ligger også øyas største og dypeste gårdshaug. Herfra ser man over Kvernsundet og ut i skipsleia mot sørøst, og mot nord kan man se over bebyggelsen på Nergården mot Vågsfjorden og Senja. Ned mot sjøen, både i sørlig og nordlig retning, ligger fruktbar innmark. Tidligere har det vært dyrket korn i området, og «Bjarkøybygget» var et kjent begrep. Ennå står noen av Bjarkøys eldste bygninger på Øvergården, som Ole Ottestadtunet, med våningshuset fra 1870-tallet og driftsbygningen av mektig russetømmer fra rundt 1900-tallet. På den tydelige strandterrassen langs sjøen i nord ligger Nergården - en rekke med velholdte våningshus og fjøs fra 1800- og 1900-tallet. I Nergårdsvika står naust på rekke og rad – og i bakkant ligger den store nausttuften som angivelig skal være restene av langskipsnaustet til Tore Hund.
Det kan imidlertid også tenkes at naustet har tilhørt Tores oldebarn, Vidkunn Jonssønn. I Magnus Berrføtts saga står det at Vidkunn (f. 1070) og faren, Jon Arnesønn Giske, ble jaget fra Bjarkøy (ca. 1095) av motstanderne til kong Magnus, som røvet alt løsøre og brente gården og et langskip som Vidkunn eide. «Midt på Bjarkøy brenner beste gården jeg vet om»,», sier et kvad i sagaen.
Bjarkøy-ætta fortsatte å spille en viktig rolle så vel i Hålogaland som i riksstyret i Norge fram til 1300-tallet. Ættas våpenskjold brukes i dag som fylkesvåpen for Troms.
Ved sjøen i sør ligger ett av de største gravfeltene som ennå er bevart på Bjarkøy, og på Frihågen, en avsats i berget i vestenden av Øvergården, ligger et annet gravfelt. Herfra er det vidt utsyn både over bebyggelsen og mot sjøen i nord og sør. Nedenfor det store gravfeltet i Øvergårdsvika er det rester etter flere jernaldernaust, men de er mindre enn det store naustet på nordsiden. Selv om mange av gravene på innmarka nå er borte, gir strekningen over eidet på Bjarkøy et inntrykk av kontinuitet: frodige jorder, bebyggelsen samlet på de tørrere strandvollene, naust ved sjøen og slektenes graver nær de levende. På begge sider er det heier og fjell, som sannsynligvis er brukt til utmarksbeite langt tilbake i jernalderen.

Senjakysten karakteriseres av dype fjorder omgitt av fjell med høyder mellom 600 og 1000 meter. I skalden Einar Skulasons sjømannsvers fra 1100-tallet beskrives Senjakysten slik: «Opt er men klofid Senju», som betyr «Senjakysten er ofte kløyvd». Langsetter fjordene finnes smale strandflater som har gitt grobunn for husdyrhold og stedvis åkerbruk. Fiske og fangst av sjøpattedyr har vært av avgjørende betydning for bosettingen, og rett utenfor kysten finnes hundrevis av fiskegrunner som har vært et viktig grunnlag for hjemmefiske. Lenger ute i havet finnes grunne havområder eller fiskebanker, med store fiskebestander.
De store marine ressursene kombinert med tilgangen på brukbart beiteland har gitt en enestående stabilitet i bosettingen over flere tusen år. I fjordene og havsvikene finnes nedgravde hustufter fra steinalderen i klart markerte strandvoller. Dette har vært solide konstruksjoner og kan tyde på vinterbosetting under innsiget av skrei i mars og april. På de samme stedene finnes også et stort antall hustufter og nausttufter fra jernalderen og gårdshauger fra middelalderen. Hustuftene fra jernalderen er imponerende store, opptil 45 meter lange og svært tydelige, med veggvoller, innganger og avdelte rom for husdyr og mennesker.
Senjakysten har også spor etter sjøsamisk og reindriftnomadisk bosetting i eldre og yngre tid. I et fjellpass mellom Tverrfjellet og Sørfjellan på grensen mellom Tranøy og Torsken kommuner, ligger en samling av bogastiller, finurlig plassert på begge sider av og helt inntil reintråkk som er hardtrampet av villrein og senere tamrein, over tusenvis av år. I et nær tilstøtende område finnes et samisk offersted. Navn på fjell og formasjoner i kystlandskapet peker i retning av samisk mytologi. Samiske urgraver finnes også.
Gårdshaugene langs yttersida av Senja representerer i særlig grad bosettingen i middelalderen og reflekterer trolig etableringen av markedsfisket. De vises ofte som monumentale kulturminner i landskapet, særlig på de stedene som ble forlatt etter middelalderen. De finnes i så godt som alle fjordene fra nord til sør, men er spesielt tallrike i Berg og Torsken kommuner. Haugene kan være flere meter høye og flere hundre meter i utstrekning, og gjenspeiler langvarig bosetting på et konsentrert område. De inneholder bygningsrester og husholdningsavfall, fiskeredskap og ikke minst keramikk, som forteller om det omfattende handelssamkvemmet gjennom tørrfiskhandelen med det kontinentale Europa.
Et godt eksempel på fiskeriene som lokaliserende bosettingsfaktor er halvøya mellom Ballesvika og Gryllefjord. I alle vikene her er det førhistoriske bosettingsspor fra ulike perioder. I Sildevika finner vi steinaldertufter, i Ballesvika ligger et stort kompleks av jernalderhus og graver, og i Sandsvika, Teistevika og Ballesvika ligger gårdshauger med tykke lag etter bosetting helt tilbake i middelalderen.
Disse stedene ligger alle vendt ut mot storhavet i nord og vest med vanskelige landingsforhold for båter, men de har likevel hatt relativt stor bosetting helt fram til århundreskiftet 1800-1900-tallet. Fra alle stedene er det imidlertid også historier om vansker med å komme på land i dårlig vær og mange forlis. Flere av områdene var helt avhengig av transport med båt – bare i nødsfall kunne man gå over fjellene når det var for dårlig vær. Grunnen til at folk likevel ble boende her var nærheten til gode fiskeplasser/fiskegrunner. Helt til slutten av 1800-tallet brukte folk nordlandsbåter som ble trukket opp på land etter bruk og derfor ikke trengte dedikerte havneanlegg.
Rundt århundreskiftet 1800-1900 ble det vanlig med motorbåter. Det var ikke havneforhold for disse i de ytterste vikene, og bosettingsmønstret endret seg derfor drastisk. Folk tok med seg tømmerhusene sine, flyttet inn til fjordene og bosatte seg der i stedet.
De rike forekomstene av sild og skrei utenfor Senjakysten i 1880-årene la også grunnlaget for en storstilt og svært synlig utbygging av moloanlegg, rorbuer og bebyggelse på de såkalte Senjaværene, klynger av øyer, holmer og skjær utenfor Senjakysten. Her finner vi, fra nord mot sør, øyværene Bergsøyan i Bergsfjorden, Holmenvær, Ørja, Langværan, Svellingan i Torsken, Halvardsøy i Tranøy og Steinavær i Andfjorden (Harstad). Dette området representerer en viktig del av vår nasjonale historie og er en påminnelse om den store verdiskapingen som alltid har foregått med utgangspunkt i de nordlige havområdene.
Øyværene ble imidlertid fraflyttet allerede rundt 1900-1920. Utviklingen mot stadig større fiskefartøy gjorde også disse havnene for små og for grunne. Større fartøyer med dekk og lugar gjorde det mulig å bo om bord under fisket, og behovet for tilgang til rorbuer på øyværene ble mindre. Ved motorens inntreden mot slutten av perioden, ble behovet for nærhet til fiskefeltene enda mindre, og øyværene var på kort tid blitt overflødige.
Endringer i fiskeriene og nye krav til havnefasiliteter har medført at noen av bygdene som folk flyttet til, har fått en bymessig utvikling. Dette gjelder i første rekke Gryllefjord, men også til en viss grad Torsken, Sifjord, Senjahopen og Mefjordvær. Dagens bebyggelse i Gryllefjord er som en landsby med husene tett i tett og med mange funkishus fra 1930-tallet – selv om flere av disse i dag er sterkt ombygget. Tettstedene domineres i noen områder av industribygg i fjæresonen som er tilknyttet mottak og foredling av fisk, men den tradisjonelle bebyggelsesstrukturen er også godt bevart i andre deler av disse sentralområdene.
Den nyere gårdsbebyggelsen på Senjas ytterside er flere steder fra 1800- og 1900-tallet. Dette er småskala bebyggelse med en karakteristisk bebyggelsesstruktur der bolig og fjøs ligger på den gamle strandvollen omgitt av innmark. Innmarka strekker seg både ned til naust og støer i fjæra og opp mot fjellfoten med sommerfjøs og utmarksområder bakenfor. I dag ser vi at kontakten mellom sjøen og gårdstunet ofte er brutt av en bilvei, men det tradisjonelle mønsteret er likevel godt synlig i landskapet og forteller en viktig historie om bruk av ressurser fra hav til fjell. Ofte finner vi også automatisk fredete kulturminner, som gårdshauger, gravfelt og hustufter i de samme områdene.

Begrepet «tre stammers møte» ble opprinnelig brukt for å beskrive møtet mellom samer, kvener og nordmenn på 1800-tallet. Slike møter har funnet sted gjennom mange århundrer og brukes ofte mer generelt for å karakterisere kulturelle forhold i den nordlige landsdelen.
Skibotn ligger på den vide elvesletta før Skibotnelva renner ut i Lyngenfjorden. Før riksveiene kom, lå tettstedet som et sammenbindingspunkt mellom de store innlandsområdene i det indre av Nordkalotten og ferdselen på sjøen. Her er det kort vei fra havet til grenseområdet Tornedalen mellom Sverige og Finland. Dette var bakgrunnen for Skibotn marked, som er nevnt i skriftlige kilder allerede i 1571. Det er imidlertid grunn til å tro at handelen går mye lenger tilbake i tid. Steinalderfunn langs de gamle ferdselsveiene viser at Skibotndalen har vært brukt som gjennomfartsvei gjennom årtusener.
Den eldste markedsplassen ligger i bukta Nálluvuohppi i sørvest, hvor det er registrert et kulturmiljø som er unikt i Nordkalottsammenheng. De arkeologiske strukturene, hovedsakelig tufter etter hus, viser stor variasjon, fra runde gammetufter til mer rektangulære hustufter. Dette tyder på at den eldste markedsplassen har vært i bruk gjennom lang tid. Markedet i Nálluvuohppi ble avviklet i 1820 og flyttet mot nordøst til den andre siden av Skibotnelva, da båtene ble større og landingsforholdene ved Nálluvuohppi dermed for grunne.
Skibotnmarkedet regnes som et av de eldste og viktigste i Nord-Norge og hadde sin storhetstid på 1800-tallet. En årsak til markedets betydning var den gunstige beliggenheten. En annen, og tilsvarende viktig forklaring, kan være at oppkreving av sjøsameskatt lenge hadde foregått her til bestemte tider på året. Skatteoppkreving ble ofte kombinert med handel.
Det var marked to ganger i året, i november og i slutten av januar. På høstmarkedet handlet «fjellalmue» med «sjøalmue», og markedet ble gjerne referert til som et «lappemarked». Markedet etter jul ble kalt «kvenmarked». Dit kom profesjonelle handelsmenn fra Tornedalen. Tidspunktene hadde sannsynligvis sammenheng med slaktetid og føreforhold. Reinkjøtt, fisk, ryper, smør og mel var de viktigste vareslagene. Etter 1900 begynte markedshandelen å avta. Bedre samferdsel i Norge førte til at handelen over grensen fikk økt konkurranse og dels tok andre former. Sammen med politisk uvilje mot grensehandel med Finland, gjorde dette at markedshandelen etter hvert mistet sin betydning. Det siste markedet var likevel så sent som i 1955.
Av de originale handelsbodene på den nye markedsplassen er bare to bevart. Disse er sannsynligvis de eneste gjenværende bygningene etter markedshandelen på norsk side av Nordkalotten. Sammen med to rekonstruerte handelsboder utgjør de museumsområdet Markedsplassen som drives av Nord-Troms Museum.
Skibotnmarkedet var også inngangsport for læstadianismen til Nord-Troms og hadde stor betydning som misjonsmark og samlingsplass for læstadianerne. Sogneprest Lars Levi Læstadius i Karesuando sendte åndelige veiledere til Skibotn i 1848. Skibotn har den dag i dag betydning som samlingsplass for læstadianerne.

Skardalen er ei fjordbygd med viktige elementer av sjøsamisk kultur forankret i både jordbruk, fiske og reindrift. Skardalen ble brent under evakueringa i 1944, men enkelte førkrigshus er bevart. Det samme er det tradisjonelle bosettingsmønsteret og driftsformene. I den delen av dalen som strekker seg innover høyfjellet, finner vi reindriftssamenes sommerbeiter og gamle bosettingsområder. Her møter dalen også de øvre deler av nabodalen Manndalen som viser nok et element av den sammensatte sjøsamiske landskapsbruken, nemlig setring. Samtidig har Manndalen en særskilt betydning i samisk sammenheng fordi høyesterett i 2001 fastslo at området Svartskogen/Cáhput er en allmenning for innbyggerne i Manndalen. Begge dalene bærer også med seg en viktig del av flyktning- og evakueringshistorien fra andre verdenskrig.
Skardalen
Det samiske stedsnavnet Skárfvággi kommer trolig av skárfa, som skal være et gammelt nordisk lånord til samisk. Det betegner sjøfuglen skarv, noe som vitner om bygdas tilknytning til sjøen (på mange kart står bygda oppført som nettopp Skarvdalen). I dette området kan den samiske befolkningen spores så langt tilbake som det finnes skriftlige kilder, men kulturminnene vitner om samisk bosetting og bruk også før den tid. Den kvenske innvandringen antas å ha kommet på 1700-1800-tallet. Fast norsk bosetting ble i hovedsak etablert på 1800-tallet.
Jordbrukslandet i Skardalen kjennetegnes av flere små jordstykker, som alle er navngitt på samisk. Jordene ligger i mosaikk mellom gamle veier, steinrøyser, steingjerder, åkerholmer og kantskog. Det bratte terrenget gjør moderne maskinelt jordbruk vanskelig. Tradisjonelle driftsformer har derfor blitt holdt i hevd helt fram til våre dager. Forekomsten av urterike slåttenger, beitemark, beitehager og beitebakker langt opp i fjellsiden vitner om dette.
På fjellet og i dalbunnen finnes reindriftsamiske kulturminner i form av sommerboplassen på Badjegieddi, offersteinen Nissonašgállu, gammetuft og melkegjerde av stein.
På Badjegieddi ligger den gamle sommerboplassen til Skárfvákki-siidaen. Den var i bruk fram til slutten av 1930-tallet, i dette tidsrommet sto det flere gammer der. Reindriftssamene hadde ulike verddefamilier blant folk i bygda, som passet geitene deres over vinteren. Om våren ble geitene ført opp til boplassen. Det hørte fjøsgammer til alle boliggammene.
På Badjegieddi var det gruvevirksomhet på begynnelsen av 1900-tallet. Skjerp i fjellsidene og små slagghauger ved et skeidarhus er spor etter en kortvarig gruvedrift midt i sommerboplassområdet.
Skardalen ble stort sett brent under evakueringa. Boligmiljøet har derfor et tydelig og helhetlig preg av gjenreisingsbebyggelse. Det fins imidlertid enkelte bevarte førkrigshus.
Langs fjæra er det registrert støer, sjøbuer og naust, og i bygda for øvrig finnes gammetufter, bolighus, sommerfjøs og sjåer.
Alle husstandene i bygda har tilgang til fiskeressursene i fjorden og bruker fjorden i et område som strekker seg fra den felles fiskegrunnen Båen og til Klubben. I fjæra i Skardalen står det i alt 19 naust og sjøbuer, med tilhørende støer og båtopptrekk. De fleste naustene er bygd i tradisjonell sjøsamisk stil, med ringmur av stein med et loft av treverk over. Tørrmur er brukt for å skape et fuktig og kaldt miljø til trebåtene. I fjæra ligger en laftet sjøbu fra 1850-
tallet. Den er den eneste av bygningene i fjæra som er automatisk fredet og fra før krigen, resten ble brent.
Den tradisjonelle byggeskikken er preget av nøysomhet og gjenbruk, slik som ellers i sjøsamiske områder og i fjordstrøkene i Nord-Troms. Man har brukt det man hadde av lokalt bygningsmateriale, bjørk og older, og supplert kledning og tak med for eksempel båtbord, deler av fiskekasser, ja til og med flathamrede oljefat. Spesielt bør nevnes den særegne og utstrakte bruken av older (gråor) til lafting og reisverk. Også konstruksjonsmessige detaljer vitner om stor oppfinnsomhet og kreativitet.
Manndalen
Innerst i Manndalen ligger det 116 kvadratkilometer store området Svartskogen/Cáhput. I de nedre deler av dette området ble det midt på 50-tallet anlagt flere geitesetre. Før det ble området mye benyttet som slåttemark. I dag (2018) er geitesetrene nedlagt, området benyttes som beite for sau, og til dels for storfe. Det er også brukt til jakt og innlandsfiske. Landskapet framstår som særegent med den stående seterbebyggelsen og et beitelandskap som fortsatt er holdt i hevd med beitedyr. I samisk sammenheng har dette landskapet også en særskilt juridisk betydning fordi høyesterett i 2001 fastslo at området er en allmenning for innbyggerne i Manndalen. Dette er det første samiske området som juridisk er fastslått å eies kollektivt av bygdas befolkning. Allmenningen Svartskogen i Manndalen symboliserer derfor samisk rettighetskamp og sjøsamisk revitalisering. Området kan benyttes til fiske, jakt og beite. Dommen hadde rekkevidde også utenfor Norges grenser. Den lokale rettighetskampen ble et internasjonalt eksempel i FNs permanente Forum for urfolksaker.
Både i Manndalen og Skardalen finnes det en del evakueringsgammer og -huler hvor deler av befolkningen gjemte seg i 1944-45. Her ligger også Bålsrudhula der den kjente motstandsmannen Jan Bålsrud lå før han ble hjulpet over til Sverige av folk fra Manndalen.

Spildra er den største av øyene og er et av de rikeste kulturmiljøene i Troms, med stor tetthet og variasjon av samiske kulturminner, særlig knyttet til samisk førkristen religion. Øya er kjent for de samiske bjørne- og menneskegravene og må ha hatt en spesiell posisjon i samisk førkristen tid. Bjørne- og menneskegravene ligger i ur og ved store steiner og hellere. I samisk førkristen kosmologi ble ofte ur og bergsprekker ansett som en overgangssone til en annen verden. Her er også flere offerplasser med tilknyttede fortellinger, bl.a. offersteinene Arahavde (Kirkehammeren) og Bahppageadgi (Prestesteinen).
Spildra har også rike spor etter bosetting, både fra eldre og yngre steinalder. De usedvanlig store og tydelige steinaldertuftene synes godt i det velholdte beitelandskapet.
Fra perioden Kristi fødsel til 1600-tallet finner vi klynger med runde gammetufter, og øya antas å ha vært sentrum i en sjøsamisk siida. Fra 1600-tallet erstattes disse av firkantede gammer for både mennesker og husdyr, trolig mer bofaste. Bofasthet, markedshandel og avviklingen av særskilte samiske rettigheter til jorda (de såkalte finnerydningene, dvs. jordbruksland som hadde blitt ryddet av samiske familier og gått i arv mellom disse) førte til en sterk befolkningsøkning i andre halvdel av 1700-tallet, også med kvensk og norsk innvandring. På 1800-tallet overtok tømmerhus som boligform og kvenske og norske hushold ble etablert. Fremdeles var Spildra imidlertid et samisk samfunn, og samisk var det dominerende språket langt inn i mellomkrigstida.
Spildra er fremdeles et sjøsamisk samfunn hvor folk i hovedsak livnærer seg på fiske, gårdsbruk og turisme. De fleste bor i den sørvendte bygda Dunvik.
Skorpa var før 1721 en samisk øy med finnerydninger. Etter denne tid ble imidlertid øya innført i matrikkelen og jorda skyldsatt av de dansk-norske myndighetene. Bakgrunnen var utenforstående som ønsket å overta slåtteland som hadde ligget brakk en tid. Dette ble gjort under protester fra den samiske befolkningen i Kvænangen. Dersom en ser på Friis’ etnografiske kart av 1890 finner vi at både Skorpa og Nøklan i overveiende grad var bosatt av samiske familier. På Skorpa gjaldt det særlig den sørlige delen av øya, mens Nøklan er avmerket med bare samisk bosetning. Alt i alt virker det som om de to øyene har vært dominert av samisk bosetting fram til etterkrigstida.
Skorpa kirke ble bygd i Vågen i 1850. Tidligere fantes et misjonskapell og fra 1700-tallet misjonshus i Badderen og Burfjord. Gudshusene vitner om misjonsvirksomheten blant samene, som ble drevet av Thomas von Westen og hans disipler på 1720-tallet. Skorpa kirke var lenge den eneste kirka i indre deler av fjorden. Hit kom folk for å delta i alle kirkelige handlinger. Kirka og de gamle kirkegårdene i området rundt den dokumenterer dermed øyas posisjon som det kristne sentrum i en tid da all viktig transport skjedde til sjøs, før nye kirker ble bygd på fastlandet i etterkrigstida. Den overlevde brenningen i 1944 som en av bare en håndfull bygninger i kommunen.
I Vågen ligger også det gamle handelsstedet som ble gjenoppbygd etter krigen, og dessuten sporene etter noe så sjeldent, og kortvarig, som en norsk fangeleir for tyske krigsfanger fra begynnelsen av andre verdenskrig. Både på Skorpa og Spildra finnes dessuten evakueringshuler der folk gjemte seg høsten 1944 og overlevde til våren 1945.
Skorpa ble fraflyttet allerede på 1960-tallet og har ikke hatt systematisk gårdsdrift siden. Bygningene på øya brukes i dag stort sett som sommerhus.
I 1760 ble alle resterende finnerydninger i Kvænangen skyldsatt og ført inn i matrikkelen. På Nøklan ble imidlertid rydningene værende innenfor samiske familier, som var ganske selvforsynte. Nøklan var kjent for sine båtbyggertradisjoner. Lohkkal-Issat (Isak Mathisen) skal omkring 1850 ha vært den største båtbyggeren i Kvænangen.
Russevika, nord for Singelbukt på Nøklan, er sannsynligvis et sagnsted knyttet til tjudenes herjinger. Området består av mye berg og steinur med flate skiferheller som i tidligere tider kan ha vært brukt som gravplasser. Sagnet forteller i ulike versjoner om hvordan tjudene skal ha drevet i land nettopp i Russevika/Russeberget.
Ved Nøkkelhamn står en godt synlig samisk sieidi (offerstein) som kalles Gálgu (kjerringa). Et sagn knytter denne offersteinen sammen med en annen inne på fastlandet mot nord, kalt Simalango. En grunne som kan ses mellom Nøklan og Skorpa skal være resultatet av en stein som ble kastet slik at Nøklan nesten ble delt over Nøkkeleidet.