Området er i hovedsak et storskala høyfjellslandskap mer enn 500 m.o.h., men strekker seg også ut til sjøen, og omfatter dalførene Signaldalen, Kitdalen (med Nord-, Midter- og Sørdalen) og deler av Skibotndalen. På det smaleste er det kun 26 km mellom sjøen og grensa til Sverige. Området preges av høye, bratte fjellsider som er vanskelig å forsere. Dalførene er nordvest/sørøst-orienterte, noen vide, andre smalere.
Vinteren 1944-45 ble fjellområdet mellom Signaldalen og Skibotndalen åsted for etablering av ei massiv forsvarslinje mot Den røde armé. Hele den tysk-østerrikske lapplandsarmeen på 220 000 mann måtte ut av Sovjet og Finland, inn i Norge, og i trygghet bak den såkalte Lyngenlinja. I de samme områdene ble det gjennom den kalde krigen etablert en rekke forsvarsanlegg av det norske forsvaret. Mange av disse anleggene har samme lokalisering som de tysk-østerrikske anleggene.
På fjellet ligger kulturminnene fra andre verdenskrig spredt over svært store områder i form av våpenstillinger, dekningsrom og tufter etter brakker og element-telt. Nede i dalførene finnes spor etter flere fangeleirer. Et stort antall sovjetiske krigsfanger ble satt inn i arbeidet med å bygge anleggene. Krigsfangeleirene i området var blant de verste på norsk jord, og 800-1000 sovjetiske krigsfanger mistet livet her.
I Skibotndalen, Signaldalen og Kitdalen, samt fjellområdet mellom disse dalførene, er det registrert nærmere 1500 kulturminner fra andre verdenskrig (Lyngenlinja) og den kalde krigen (Frøy-anleggene).
Ingen andre steder i landet kan framvise så godt bevarte strukturer fra disse hendelsene i et landskap som ellers er lite påvirket av nyere tids inngrep. Anleggenes topografiske plassering gjør at selve landskapet også må betraktes som et kulturhistorisk element. Det er de høye fjellene og de trange dalene, samt nærheten til Norges yttergrense som har vært bestemmende for lokaliseringen av stillingene, både fra andre verdenskrig og fra den kalde krigen.
Området preges noe av kraftutbyggingen som fant sted på 1970- og 80-tallet i form av flere kilometer med anleggsveger og et vannmagasin. Under andre verdenskrig var forsyningslinja/ innfallsporten fra øst gjennom Kitdalen og Signaldalen. Under bygging av kaldkrigsanlegg ble kraftanleggsvegene fra Skibotndalen benyttet.
Dekningsrom og våpenstillinger er typiske kulturminner fra den kalde krigen. Det ble hovedsakelig brukt betong for å anlegge disse, dette i motsetning til anleggene fra 1944/45 da det var liten tilgang på betong. I området finnes også store kommandobunkere og installasjoner som viser hvordan vegen (dagens Europaveg E6/E8) skulle kunne sprenges bort ved en invasjon.

Det som i dag kalles markesamisk kultur og historie oppsto fra 1600-tallet, fra Malangen i Troms og inn i de nordligste deler av Nordland. Den største ekspansjonen skjedde imidlertid fra slutten av 1700-tallet og i en 100-års periode innpå 1800-tallet. Bakgrunnen var at mange reindriftsfamilier valgte å slå seg ned som bofaste bønder i sommerlandet sitt. For noen var dette et resultat av problemer i reindrifta og påfølgende fattigdom, mens andre ser ut til å ha kommet fra velstående reindriftsfamilier som bevisst valgte en annen levevei.
Nyetableringene skjedde gjerne i områdene ovenfor gårdsbebyggelsen langs kysten, dvs. «oppe i marka», både på fastlandet og på de store øyene. I disse områdene finnes derfor et bredt spekter av kulturminner som kan knyttes til overgangen fra reindrift (teltboplasser, melkeplasser, offersteder) til jordbruk (beitelandskap, fjøs-/gammetufter, bygninger). Mangfoldet av kulturminner viser historien om hvordan mange reindriftssamer ryddet seg et småbruk eller en gård på den gamle plassen der de hadde bodd sommerstid mens de melket reinen og fisket i sjøen.
Nyrydningene lå gjerne ved de gamle flytteveiene. Beliggenheten var strategisk for fortsatt å kunne kombinere reindrift, jordbruk, fiske og utmarksnæringer. Etter hvert ble reindrifta av mindre betydning, senere også fisket, mens jordbruket overtok som viktigste næringsvei. Den samiske identiteten har imidlertid hele tida stått sterkt i befolkningen, og gjør det fortsatt.
I nordre del av området, Sandemark, er det i dag en del eldre bebyggelse, samt nye hytter. For øvrig er imidlertid dette landskapet i det store og hele fraflyttet. Her ligger den gamle skolen, et monumentalt og nokså fremmedartet bygg beliggende på en høyde i skogen. Skolen er en viktig del av samisk lokal identitet, men også pedagogisk velegnet til å formidle fornorskingsprosessen som ikke minst skolesystemet var en viktig del av.
Høyere opp til fjells ligger boplassen Vilgesvárre/Blåfjell, med gjenoppbygde gammer og andre bygninger og kulturminner. Dette er i dag et populært utfartssted, som benyttes aktivt til formidling av den samiske historien i området. Høgfjellsområdene benyttes også fortsatt til ferskvannsfiske, bærplukking og jakt.

Lenesjávri/Leinavann er et landskap med stor tidsdybde og kulturminner som spenner fra steinalder og fram til vår tid. Området ligger svært sentralt i forhold til reinens tradisjonelle trekkleier og samenes historiske handels- og flytteveier mellom øst og vest, innland og kyst. Landskapet har store naturverdier og særegne landskapsformasjoner skapt under siste istid.
Kulturminnene vitner om kontinuitet i ressursutnytting og landskapsbruk siden yngre steinalder (4.500-1.800 f.Kr.) og fram til våre dager. Rein og fisk har vært de sentrale ressursene. I buktene finner vi boplasser fra tidlig metalltid (1.800 f.Kr. - Kr.f.) og forskjellige slags tufter og ildsteder av ulik alder side om side. Forekomsten av ulike boligtyper vitner ikke bare om tidsdybden, men også om forskjellig varighet på opphold. Lenesjávri/Leinavann er for øvrig første gang nevnt i svenske skattelister fra 1500-tallet som skatteträsk for fjellsamer. I de samme områder finnes også teltleire med matgammer og kjølegroper som har vært brukt av bardudølene i forbindelse med fiske og fritid i nyere tid. Samlokaliseringen forteller oss om kontinuitet i ressursutnytting og om forhold ved naturmiljøet som har holdt seg uendret over lang tid - slik som reinens trekkmønster og beitebehov, fiskebestanden, landingsforholdene for båt og tilgangen på brensel og drikkevann.
Området har mange fangstanlegg for villrein av forskjellig slag. Det største er et fangstgropsystem på Ostu med 88 groper. Anlegget har vært i bruk over et langt tidsrom (dateringer fra yngre steinalder til Kr.f.). Det sperrer eidet mellom Lenesjávri/Leinavann og Álddesjávri/Altevann i hele dets bredde og har fungert som et effektivt stengsel for reinens høsttrekk. Gropene er innrettet i terrenget i forhold til sandrygger dannet av breelver under siste istid.
Breelver har også skapt rullesteinsryggene og -grunnene i Lenesjávri/Leinavann. I sørenden av vannet finner vi en egen type fangstanlegg for villrein på holmer og nes med slik rullesteinsur. De kalles på samisk cillat (bogasteller) og består av groper kastet ut i ura. Utkastingslaget danner solide voller jegerne har gjemt seg bak. Cillaene ligger i klynger og på rekke og er orientert i retning høsttrekket. Holmene ligger nært land og villreinen har åpenbart passert dem under trekket.
På rullesteinslokalitetene finner vi også kjøttgjemmer og sommergraver. Sommergravene er midlertidige graver som ble anlagt etter misjonstiden på 1600-1700-tallet, da samene ble pålagt å begrave sine døde i vigslet jord på kirkegården. Sommergravene måtte ligge lett tilgjengelig og der det ble tidlig bart, slik at de døde kunne graves opp og fraktes bort på sledeføre på vårisen. Rullesteinslokalitetene ved Lenesjávri/Leinavann var godt egnet til formålet. Landskapstypen ble nok også valgt ut fra tidligere symbolsk og rituell funksjon. Førkristne samiske graver ligger gjerne på nes, holmer og øyer. Slike steder er overgangssoner i terrenget og kan ha representert terskler til en annen verden. Ved Lenesjávri/Leinavann finner vi offerplasser med tilsvarende beliggenhet, ved innsnevringer i vannet.

Fiske har vært en av de tre viktigste næringene i Norge sammen med landbruk og industri. Fiskerihistorien er en levende kulturarv som i liten grad har blitt anerkjent og synliggjort gjennom vern. Lofotfisket, som dette fiskeværet var knyttet til, har hatt, og har stor betydning både nasjonalt og internasjonalt. Henningsvær har nasjonal verdi som kulturmiljø.

Området utgjør et helhetlig kulturmiljø av nasjonal verdi, formet gjennom århundrer som kongelig eiendom og sommerresidens, og tilrettelagt av kongehuset som folkepark på 1800-tallet. Museene som er utviklet som nabo til folkeparken, kan ses som en forlengelse av folkepark-ideen. Eiendommen Bygdø Kongsgård utgjør størstedelen av fredningsområdet. Her er landskapet formet av landbruksdrift gjennom århundrer, og dette preget er i dag godt bevart innenfor fredningsområdet.
Selv om Bygdøy har vært bebodd siden steinalderen, er verneverdiene først og fremst knyttet til områdets historiske betydning som kongelig eiendom siden middelalderen. Bygdø Kongsgård har en 700 år lang historie knyttet til kongehuset helt siden kong Håkon V Magnusson ga Bygdøy i gave til sin unge dronning Eufemia i 1305.
Gjennom middelalderen ble det frodige Bygdøylandet sannsynligvis brukt både som beitemark og slåtteland, vekselvis eid av kongehuset og cistercienserklosteret på Hovedøya. Den dansk-norske staten overtok klosterets eiendommer i forbindelse med reformasjonen. Eiendommen på Bygdøy fungerte som ladegård for Akershus slott, og ble disponert av stattholderen. I 1733 fikk stattholder Christian Rantzau oppført hovedbygningen på Bygdø Kongsgård som sommerbolig, slik den fortsatt framstår i dag etter en gjennomgående restaurering 2003-2007.
I 1836 kjøpte Karl Johan hele eiendommen Bygdø Kongsgård, da den ble lagt ut til salg av den norske staten. Året etter, i 1837, kunngjorde kongen at hensikten med kjøpet var å skaffe hovedstaden "en offentlig Spadsergang". Under kong Karl Johan og hans etterfølgere Oscar I, Karl XV og Oscar II ble store deler av kongsgårdens eiendom lagt ut til folkepark for Christianias befolkning, på samme måte som Djurgården ble utviklet for befolkningen i Stockholm. Christiania skulle få en offentlig park på linje med andre europeiske hovedsteder, formet etter europeiske og internasjonale forbilder. Det viktigste grepet var å anlegge et omfattende nett av kjøre- og spaserveier i skogsområdene, med tilknytning til kaianlegg i Frognerkilen og ved Bygdø Sjøbad. En folkepark skulle dessuten ha severdigheter i form av lysthus, utsiktsplasser, bevertningssteder, badeanlegg og monumenter. Sæterhytten på Dronningberget ble oppført i 1862, fikk sin musikkpaviljong i 1866 og ble utvidet til serveringssted i 1881. Et badeanlegg for publikum åpnet i 1880 som "Bygdø Søbad", og fikk også en restaurant. Fra 1881 lot Oscar II i tillegg bygningssamlingen fra norsk middelalder plassere innenfor folkeparken, på en kolle i utkanten av eiendommen Bygdø Kongsgård. I dag er Oscar IIs samlinger en del av Norsk Folkemuseum.
Det sentrale bygningskomplekset i kulturmiljøet er likevel kongsgården, som ligger høyt og godt synlig fra nord og nordøst. Hovedbygningen fra 1733 troner for enden av alleen langs Bygdøyveien, omgitt av hage og park mot sør, og med gårdsbruket med moderne driftsbygninger på den andre siden av Bygdøyveien i nordøst. Folkeparken som ble anlagt i de kuperte skogsområdene omkring kongsgården, danner rammen om bygningene og innmarka, og dokumenterer både kongehusets interesse for befolkningens velferd og 1800-tallets naturtilpassete parker. I tillegg til severdigheter ble skog og park skjøttet med estetiske hensyn som førende. Det var den engelske landskapsstilen som var forbildet. Landidyllen med gårdsbruket var det overordnete motivet, og i tråd med tidens idealer ble de rikholdige naturområdene videreutviklet med buktende stier gjennom landskapet. Idealet var den franske "ferme ornée", den forskjønnete gården. Forskjønnelsen medførte import av fremmede og eksotiske plantearter. Dette økte artsmangfoldet på Bygdøy, som allerede fra naturens side har gunstige levekår for mange sjeldne arter i norsk sammenheng. Parkplanene som ble utarbeidet fra 1840-årene, ble langt på vei gjennomført.
Å utvikle og opparbeide en folkepark var kostnadskrevende, men sjenerøse økonomiske bidrag fra det felles svensk-norske kongehuset på 1800-tallet muliggjorde målet. Det ble også viktig med et effektivt gårdsbruk som ga et overskudd til å drifte den kostbare folkeparken. Ambisjonene for Bygdø Kongsgård var å drive et mønsterbruk til eksempel og etterlevelse for andre gårdbrukere. Forsøk med nye jordbruksredskaper, plantearter og husdyrraser ble prioritert. Med unntak av omgivelsene omkring selve gårdsanlegget ble landskapet i stor grad preget av jord- og skogbruksdrift.
Etter 1905 opphørte i stor grad skjøtselen av parkanlegget, og folkeparken forfalt. I dag er det i hovedsak ruiner tilbake av de mange severdighetene. De fleste park- og hageanleggene er til dels så gjengrodde at de i dag framstår som "uberørt natur".
Det er i samspillet mellom menneskelig påvirkning og den frie utviklingen av Bygdøynaturen at de kulturhistoriske verdiene som er grunnlaget for forslaget om kulturmiljøfredningen, er skapt.