Landskapet inneholder et bredt spenn av kulturminner. Her finnes steinalderboplasser, svært mange gravfelt, klosterruin, herregårdene Værne kloster og Evje, andre storgårder, det private gravstedet Amtmandens grav, mange steingjerder med mer. Johannitterklosteret fra slutten av 1100-tallet var det eneste av sitt slag i landet. Landskapet som strekker seg fra fjorden og opp til Raet, er svært frodig med mindre lunder med edellauvskog, alléer og store frittstående eiketrær. Pilegrimsleden er etablert gjennom landskapet. E6 ved Dilling er et av de få gjenværende åpne landskapsrommene langs E6 gjennom Råde-Rygge-Moss. Store deler av landskapet er vernet som landskapsvernområde fra 2013.

Landskapet omfatter de østre Hvaler-øyene – Nordre og Søndre Sandøy, Herføl og Lauer samt en rekke mindre holmer. Her er det fremdeles fritt for biltrafikk. Øyene har karakteristisk småskala kulturlandskap og kystbebyggelse med tilhørende hager, sjøbuer og andre historiske elementer. Ved Gravningssund mellom Nordre og Søndre Sandøy oppsto den eldste fritidsbebyggelsen på Hvaler på slutten av 1870-tallet. Her finnes også salterier, sjøbuer, karakteristiske brygger og tollsted.
Landskapet er kjerneområde for Hvaler-tuftene. Disse er spor etter sesongmessig bosetting knyttet til fiske, og dateres til middelalderen. På Hvaler finnes det over 300 av dem, fordelt på minst 65 lokaliteter. På Herføl ligger flere store bronsealderrøyser, blant annet fylkets største røys Herfølsåta. Øyene har vært viktige ferieområder for folk fra Halden, Fredrikstad og Oslo fra 1870-tallet og er det fremdeles. Fritidskulturen er således en viktig del av kulturhistorien på øyene. Mange av de gamle strandsitterplassene og bolighusene fungerer i dag som ferieboliger.

Borregaard ble etablert som cellulosefabrikk i 1899 og er en av to store treforedlingsbedrifter som fremdeles er i drift i Østfold. Fra 1860 og framover var Ytre Østfold den viktigste industriregionen i landet. Opplevelsen av virksom industri er et viktig element i dette landskapet, ettersom det meste av annen tradisjonell industri er borte. Landskapet består av Sarpsfossen, restene etter middelalderbyen Borg, herregårdene Borregaard og Hafslund og store industriområder. Stedet har også vært et viktig kommunikasjonsknutepunkt. Herregårdene har godt bevarte bygnings- og parkmiljøer. Hovedbygningen på Hafslund er fredet. Parken er et av de best bevarte barokkanleggene i landet. Kongehøien er fortsatt intakt, som en naturlig høyde vest for selve parken, hvorfra hele 13 kongelige i perioden 1685-1889 har beskuet Sarpsfossen. De opprinnelige kraftstasjonene ble bygd på 1890-tallet og er blant landets eldste. Borregaard fabrikker har en rekke fine eksempler på funksjonalistisk industriarkitektur. I tilknytning til Borregaard finnes også bevarte arbeiderboliger som Tarris og St. Olavs Vold, og på Hafslundsiden den fredede vokterboligen i jernbanedelet, samt bygningsmiljø på Sarpehaugen. Deler av traséen for landets eldste elektriske jernbane HafslundSundløkka, åpnet 1897, er i dag en del av Glommastien. I Hafslundparken finnes et gravfelt fra jernalder, og på en
åkerholme like ved ligger en stor samling helleristningsfelt fra bronsealder.

Denne delen av Glomma utgjør en særlig trang elvestrekning med tre dominerende kraftstasjoner fra første del av 1900-tallet. Til landskapet knytter det seg også viktige kulturminner fra middelalderen, som Valdisholm borgruin, Eidsberg kirke og flere middelalderkirkesteder samt en rekke andre kulturminner som overfartssteder, tømmerlenser og forsvarsverk fra tiden før unionsoppløsningen i 1905. I Askim finner vi tre store kraftverk. Kraftutbyggingen på strekningen Mørkfoss-Solbergfoss var et felles prosjekt mellom Oslo kommune og staten og omfattet utnyttelse av fem fossefall på strekningen. Solbergfoss kraftstasjon med tilhørende administrasjonsbygning og arbeider- og funksjonærboliger har store arkitektoniske kvaliteter. Kraftstasjonen ble satt i drift i 1924. Kykkelsrud kraftstasjon ble bygd 1898-1903, og er nå erstattet av ny kraftstasjon fra 1964. Både gammelt og nytt kraftverk har store arkitektoniske kvaliteter. Tilliggende bygningsmiljøer inngår også i det historiske landskapet. Vamma kraftstasjon ble bygd i 1907-1915, med senere utvidelser. Omgivelsene omkring de tre kraftverkene utgjør helhetlige miljøer, som foruten selve anleggene inneholder funksjonær og arbeiderboliger, jernbanetraséer og andre industrispor. De tre kraftstasjonene står på NVEs liste over nasjonalt bevaringsverdige anlegg i nasjonalt perspektiv. Solbergfoss og Vamma står på NVEs liste over bevaringsverdige dammer. Til alle tre kraftstasjonene ble det anlagt verksjernbaner for frakt både av personell og materiell. Traséene for verksjernbanene er fortsatt delvis intakte og blir tatt i bruk til ulike formål. Tømmerrennene forbi kraftstasjonene er sammen med Nes lense viktige spor fra Glomma som vårt største fløtningsvassdrag. Dette var sentralt for muligheten for avsetning av tømmer langs hele vassdraget med sideelver og en forutsetning for den sterke industrietableringen i Nedre Glomma-regionen, med bl.a. etablering av Borregaard ved Sarpsfossen. I den sørlige delen av dette landskapet finner vi på østsida av Glomma et rikt jordbrukslandskap med stor tidsdybde og en rekke viktige kulturminner, mange fra middelalder. Lekum gård, Eidsberg kirke og Valdisholm kan representere
dette. Lekum var en viktig gård i middelalderen og ligger ved Grønsund som er et gammelt fergested over Glomma. På holmen Valdisholm finnes en ruin av en mindre ringmursborg oppført på 1200-tallet. Borgen ble reist som et ledd i et større forsvarssystem som vokste fram under borgerkrigene. Borgens beliggenhet gjorde det mulig å kontrollere deler av den viktigste innlandsleden i Sør-Norge og veiforbindelsene til grenseområdene mot Värmland. Sagaen forteller at Håkon Håkonsson «lot husa» Valdisholm. De tre middelalderkirkestedene Hovin, Spydeberg og Heli på vestsiden av Glomma ligger i randsonen av landskapet. Ved Hovin er det en Mariakilde. Fra Hovin går den gamle kongeveien ned til fergeleiet Onstadsund. Her trakk Karl den 12. seg tilbake over Glomma under felttoget i 1716. Flere festningsanlegg fra tidlig 1900-tall finnes i dette området. De inngår i den såkalte Glomma-linjen. Fossum brugalleri, Skorås, Gråkollen, samt Staås og Kjellås batterier ligger her. Ved Langnes skanse, lengst nord i området, sto et større slag i 1814. Spydeberg prestegård fra 1777 og tilhørende hageanlegg er fredet. Nes lense og flere gravfelt fra jernalderen inngår også i dette landskapet. På østsiden av Glomma, fra Tangen sør for Eidsberg kirke nordover til sørenden av Øyeren, gikk den gamle ferdselsveien som ivaretok ferdsel og transport forbi fossefallene.

Lystgårdene preger dagens landskap på Søndre Jeløy og gir det sitt særpreg. I middelalderen var flere av gårdene på Jeløya i kongens eller kirkens eie eller under andre storgårder i distriktet. På 1700- og 1800-tallet kjøpte rike kjøpmenn og byfamilier opp gårder i området og orandret dem – fra beskjedne gårder og husmannsplasser til mønsterbruk etter danske og engelske forbilder. De skapte et lystgårdslandskap med storslåtte bygninger, stramme alléer og praktfulle hageanlegg. Lystgården er et kulturhistorisk fenomen som paradoksalt nok henger sammen med byutvikling. Det springer ut fra velholdne byborgeres ønsker om å nyte landlivets gleder i kontrast til bylivets mer formelle og ufrie levemåte, og har røtter helt tilbake til den klassiske antikken. Gårdene skulle først og fremst være landsteder, og de storslåtte bygningsmassene på Søndre Jeløy vitner om denne tidens idealer. Lystgårder finnes på Alby, Augustenborg (Kase), Charlottenborg, Grønli, Kubberød, Reier, Rød og Tronvik. Av særlig kulturhistorisk verdi er parkanleggene på Alby, Grønli og Reier. Til gårdene er det knyttet et rikt kulturlandskap. Her finnes en rekke historiske alléer, enkelte kan dateres tilbake til 1700-tallet. De mange kilometrene av steingjerder bidrar sterkt til særpreget. De historiske parkanleggene inneholder mange verdifulle elementer, som bl.a. store gamle trær, alléer og annen vegetasjon, gamle bygninger og dammer. På Tronvik, vest i området, ligger Jeløy Radio fra 1930 samt en tidligere torpedostasjon fra 1916. Anlegget var underlagt marinebasen i Horten. I fjorden vest for Tronvik ligger Gullholmen. Et bemannet fyr kom i drift her i 1894. I 1984 ble
fyret avfolket og erstattet av en fyrlykt

Dette er et stort steinbruddområde med godt bevarte steinhoggergrender, bygninger, steinbrudd og andre tilhørende kulturminner. Området må sees i sammenheng med steinhoggeriene i Bohuslän, på vestsiden av Iddefjorden. Den grå Iddefjordsgranitten var særdeles godt egnet til uttak og bearbeiding. Selve bruddene ligger i hovedsak i Hovsfjellet sør for Fredriksten festning, ved Ystehede, samt ved Aspedammen, Petersborg, Liholt og Brekke som alle er områder som ligger i den bratte lia sørøst for Iddesletta. bortsett fra noe stein som ble tatt ut til byggingen av Fredriksten festning tidligere, startet virksomheten i Iddefjordsfjella på 1840-tallet. Det var imidlertid først på midten av 1860-tallet det skjedde en virkelig oppblomstring av industrien, i forbindelse med steinleggingen av Haldens gater. På 1870-tallet etablerte flere steinfirmaer seg i Halden, og på 1880- og 1890-tallet ble det en sterk vekst i denne industrien. Ved Iddefjorden vokste det fram en rekke steinhoggersamfunn som Hov, Ystehede, Fagerholt, Osdalen,
Liholt og Bakke, samt Krokstrand og Hälle på svenskesiden. Beliggenheten ved fjorden gjorde at man lett kunne skipe ut steinproduktene.
Årene 1900-1915 regnes som gullalderen i den norske steinindustrien. På det meste var 2000 steinhoggere i arbeid på norsk side av Iddefjorden like før 1. verdenskrig. Det aller meste av steinen ble eksportert. Under 1. verdenskrig stoppet all eksport opp. I perioden 1920-30 var det igjen gode tider med eksport av granitt, blant annet til eksotiske land som Brasil, Argentina og Cuba. På 1930-tallet ble flere lange veistrekninger i Halden steinlagt som nødsarbeid. Etter 1945 møtte granitten sterk konkurranse fra betong og asfalt, og på 1970-tallet var det slutt i nesten alle bruddene. Det eneste bruddet som fremdeles er i drift er Skriverøya ved Ystehede ved Iddefjorden. Steinhoggersamfunnene skapte en rik flora av foreninger som musikkorps, idrettslag, avholdslosjer, kristne lag og fagforeninger. Bygningsmiljøene besto av formannsboliger, småboliger, arbeiderbrakker, butikker, forsamlingslokaler, tollstasjoner samt ulike former for småhus knyttet til selve uttaksvirksomheten. På grunn av vanskelige tider i Sverige rundt 1870 kom mange svenske steinhoggere hit. De tette båndene til nabolandet var viktige for steinindustrien med tanke på videreføring av kunnskap, språk og tradisjon i steinhoggerfaget.

Landskapet inngår i en sammenhengende struktur med sjøer og elver i grensetraktene mellom Norge og Sverige. Vassdraget ligger hovedsakelig nord-sør i et stort barskogområde med omfattende tømmerressurser og med noe dyrket mark nær de store sjøene.
Funn av boplasser fra yngre steinalder og flere hellekister fra samme periode finnes tilknyttet vassdraget og viser at området har vært bebodd og brukt i svært lang tid. Under borgerkrigene i middelalderen hadde disse skogsbygdene politisk betydning. Området var viktig for rekruttering og tilbaketog for opprørsflokker som gjorde framstøt mot kongemakten.
Det eldste av Norges to kanalsystemer med sluser er anlagt i Haldenvassdraget, ferdig i 1849. Kanalen ble bygd av Engebret Soot for å fløte tømmer fra Rødenessjøen i nord til sagbrukene ved Halden i sør. Den binder sammen de fem sjøene Rødenessjøen, Øymarksjøen, Aremarksjøen, Asperen og Femsjøen. Fra 1824 til 1956 var det også en teknisk fløtningsforbindelse mellom Store Le og Haldenkanalen. Det finnes videre rester etter flere fløtningsrenner som forbinder andre mindre vassdrag med kanalen. Tømmertransporten i Haldenkanalen opphørte i 1982. Fra siste del av 1800-tallet ble kanalen brukt som ferdselsåre, senere også viktig i turistsammenheng. Dampbåten «Turisten» ble sjøsatt i 1887 og går fremdeles i turisttrafikk. Tidligere hadde denne trafikken i Haldenvassdraget også sammenheng med jernbanestrekningen «Tertitten» som førte fra Skullerud nord i Rødenessjøen til Sørumsand i Akershus. Vassdraget har også hatt en viktig funksjon som forsvarslinje fram til 1905.
Haldenvassdraget må sees som en sammenhengende struktur, både med hensyn til landform (forkastning) og kulturhistorie knyttet til dampbåttrafikk og fløting, forsvar, industri, energiproduksjon, jord- og skogbruk, kirker og arkeologiske kulturminner. Særlige landskapsmessige tyngdepunkt og nøkkelelementer finner vi i følgende områder:
Rødenessjøen-Kroksund finner vi lengst nord i vassdraget med Rødenes middelalderkirke og kirkegård, Vittenbergåsen batteri og del av Ørjeavsnittets befestninger 1900-05. Fra Viken kleberstensbrudd med drift 1897-1928 ble det tatt ut sten til Nidarosdomen. Klebersten fra Indre Østfold og Haldenvassdraget ble brukt til detaljering av kirker i middelalderen, men også ved restaurering og gjenoppføring i nyere tid. Her finner vi også ferjestedet for den gamle trekkferja som transporterte over Kroksund. Basmo festning, som ble oppført på 1680-tallet, ligger nordvest for dette området, men har sikt til Rødenessjøen.
På Ørje finner vi sluseanlegg og industriområde med tilhørende boliger, med Haldenvassdragets Kanalmuseum i den gamle sliperibygningen. Kraftstasjonen er fra etter krigen. Her finner vi også Norges største operative dampbåtflåte. 25 dampbåter har trafikkert kanalen, seks av dem er fortsatt i drift. Ørjekollen og Lihammeren fort er grensefestninger anlagt 1902.
Et overføringsanlegg for tømmer finnes på Otteid. Det er anlagt av Engebret Soot og fraktet tømmer fra Sverige via Vestre Otteid til hovedvassdraget ved Østre Otteid. Her står fortsatt rester av en av landets få kjerrater.
På Strømsfoss ligger et lite tettsted med blant annet mølle, kraftverk og sluser. Stedets historiske kvaliteter er godt bevart. En av landets få hellekister ligger på tunet til Søndre Fange, like sør for Strømsfoss.
Brekke er Nord-Europas høyeste sluseanlegg (27 meter). Her ligger også en nyklassisistisk kraftstasjon fra 1924 samt slusemesterbolig både fra nåværende og tidligere anlegg. Et stykke ovenfor Brekke sluser fins også de neddemte Krappeto sluser med tilhørende slusemesterbolig.
I Tistedalen ved ra-landskapets sørlige avslutning ble tømmeret overført fra vassdraget til bearbeiding i treforedlingsindustrien. Her finnes industriområder med teglstensbygninger fra sent 1800-talls treforedling og bomullsspinneri. Her finnes også Stor Bjørnstad gård, Veden skanse med Berg bygdemuseum, Veden gård og jordbrukslandskap mot Asak kirke, et middelalderkirkested.
Foruten de overnevnte miljøene finnes det også en rekke andre viktige kulturminner langs vassdraget, som Arestad prestegård fra 1700-tallet med restaurert hageanlegg, Arebekken bygdetun og bekkekvern, Klund og Øymark middelalderkirkesteder, fløtningsanlegg, hellekister fra yngre steinalder, bygdeborger, gravrøyser, gravfelt og kleberstensbrudd. Disse kulturminnene viser at det har vært knyttet en rekke ulike virksomheter til området gjennom flere tusen år.

En øst-vest-gående morene, som ligger som et tverrgående landskapselement innerst i de markante kilene Thorsøkilen og Skjebergkilen, har vært viktig for ferdsel, bosetting, dyrking og gravlegging over svært lang tid. De store gravfeltene viser at det var stor aktivitet i området både i bronsealder og jernalder. Kombinasjonen av lettdrevet jord, lune havner og gode kommunikasjonsmuligheter var viktig for bosettingen. Fylkesvei 110 mellom Begby i Borge og Solberg i Skjeberg følger gamle veifar hvor hulveier framtrer tydelig i terrenget, særlig ved Hunn. Velkjente og godt tilrettelagte felt med arkeologiske kulturminner er Begby med helleristninger og gravfelt, Hunn med gravfelt, steinringer, hulvei og bygdeborg, Store Dal med gravfelt, Gunnarstorp med gravfelt og stor gravrøys samt Hornnes og Solberg med helleristninger. Borge kirke fra 1861 står på et kirkested fra middelalderen og har en sentral posisjon i landskapet. Jordbrukslandskap ved Visur, Borge kirke, Hunn, Ullerøy kirke og Hornnes er viktige for opplevelsene av det historiske landskapet. Sammenhengene mellom kulturminner og landskap er vesentlige, ikke minst knyttet til gravfeltene, gårdstunene, sjøen og beliggenheten innerst i kilene. Området ved Hunnebunnen-Borge kirke var åsted for et større slag mot svenskene i 1660. I den østre enden munner Oldtidsveien ut i et større sletteområde som omkranser den indre delen av Skjebergkilen. På Skjebergsletta ligger helleristningene fra bronsealder aller tettest i Østfold. Beliggenheten har sammenheng med de åpne leirslettene, landskapsrom og tidligere strandlinjer fra en tid hvor Skjebergkilen gikk lenger innover i landskapet. En siktkorridor fra Ratoppen sør for Isesjø til Skjebergkilen med i hovedsak ”uberørt” landskap, forteller om naturbetingete landskapsendringer over lang tid. Gårdsnavn som Vik langt inne i landet bidrar til å understreke dette. Både Skjeberg middelalderkirke og den tilliggende prestegården fra 1700-tallet er fredet. Her er det også bevart et særegent hageanlegg.

Landskapet omfatter festningsbyen med en helhetlig og godt bevart bebyggelse, samt forterreng med tilhørende åpne bymarker som var viktige for at byen ble anlagt på akkurat dette stedet. Deler av bymarkene er fremdeles intakte og utgjør en viktig del av det kulturhistoriske landskapet. Festningsverk med voller, vanngraver og vollporter er fra 1600-tallet. Arkitektonisk er Gamlebyen en blanding av stilarter med størstedelen av bebyggelsen i empire fra 1800-tallet. Festningsanlegget er bygget med en karakteristisk stjerneform etter nederlandske prinsipper og er unikt i Norge. Det er også den første planlagte byen i Norge, inndelt med kvartaler og et torv i sentrum. Til anlegget hører også det fredete Kongsten fort, som ligger på en høyde utenfor festningsbyen. Disse er forbundet med «Den dekkede vei» som også er konstruert med voller og vollgraver.
Da Borg (Sarpsborg) ble brent av svenskene i 1567, skjedde gjenoppbyggingen på østsiden av Glommas utløp. Her var det store sletteområder som kunne dyrkes og beites. Disse har fått navnet ”Byens marker” og var helt vesentlige for bydannelsen. Sammenhengen mellom byen og markene er viktig å bevare. Byen Fredrikstad var opprinnelig mange gårder innenfor vollene, der markene lå like utenfor. Deler av markene ligger fremdeles åpne, men de er sterkt truet av byvekst. På bymarkene ligger også en godt bevart krigskirkegård som ble anlagt i 1789. Den har senere blitt benyttet til gravlegging av engelske, tyske og russiske soldater under 1. og 2. verdenskrig. Sammen med Østre Fredrikstad gravlund fra 1850-tallet er de to kirkegårdene utenfor vollene en viktig del av det historiske miljøet. De åpne slettene nærmest festningen var også viktige leir- og ekserserplasser for forsvaret.
Sør for Gamlebyen ligger både forstaden Vaterland med et godt bevart trehusmiljø og karakteristiske storskala industribygninger i tegl, tilhørende Denofa og oppført 1912-1930. Sammen med Kongsten hageby, anlagt mellom 1918 og 1955, er også disse miljøene del av det historiske landskapet rundt festningen.
Fredrikstad festning, Gamlebyen og byens marker

Kulturmiljøet dekker et areal på omtrent 167 daa.
Formålet med fredningen av Levanger som kulturmiljø er å sikre og bevare et bymiljø av nasjonal verdi som viser et godt eksempel på norsk byutviklingshistorie, med hovedvekt på byplanhistorie, kulturhistorie og arkitektur. Spesielt gjelder dette det sammenhengende lave trehusmiljøet fra perioden fra 1896 frem til murtvangloven av 1904.
Fredningen omfatter en del av Levanger sentrum og gjelder eksteriør hvor hovedvekten er gatevendte fasader som en del av et samlet trehusmiljø. Dette omfatter alle utvendige arealer og eksteriøret til alle byggverk, faste konstruksjoner, anlegg og installasjoner, herunder alle bakgårder, portrom, gategrunn med gateløp, faste dekker og belegg, bestemte arkeologiske kulturlag fra tiden etter 1536, parker og annen grønnstruktur.
Levangers byutviklingshistorie gjenspeiler bygningslovgivning og byggeskikk over tid. Byplanen fra 1846, med mindre endringer i 1897, er godt synlig i Levanger også i dag. Dette gjelder særlig gateløpene og den lukkede kvartalsstrukturen, branngate/parkakse, karrébebyggelsen, akseelementene, åpningen av gateløpene ned mot sjøkanten, allmenningen mellom Sjøgata og bryggene, brutte hjørner og arkitektoniske markeringer av viktige gatehjørner.
Store deler av bygningsmassen fra perioden 1897-1904 har bevart sin struktur, sine proporsjoner og sin målestokk. En del bygninger har blitt modernisert og ombygd, men det er fortsatt bygninger som har stor grad av autentisitet.
Byplan og arkitektur gjenspeiler denne perioden og representerer både kulturhistoriske og miljømessige verdier som det er nødvendig å forvalte slik at kvalitetene ikke går tapt.
Byggeteknisk viser bygningene betydelig variasjonsbredde. Denne variasjonsbredden er karakteristisk for tidsrommet rundt 1900, da industrielt framstilte bygninger er i ferd med å erstatte den håndverksbaserte byggetradisjonen. Levanger har også eksempel på spennende bakgårdsmiljøer. Det er fortsatt igjen noen av de typiske uthusene. Bakgårdene og uthusene sier mye om hvordan folk levde. De sosiale skillene mellom ”Nerbyen” og ”Øverbyen” kan fortsatt leses i bebyggelsen.
Grøntanleggene og treplantingene i Levanger sentrum viser en aktiv hage- og parkkultur på siste halvdel av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet. Øvre park (Seiersted park) i parkaksen er et godt eksempel på en tidlig norsk offentlig bypark fra siste del av 1800-tallet.
Parkaksens kvartalsstruktur, siktlinjer, struktur, trevegetasjon, musikkpaviljong og andre elementer i Øvre park, Torget, Nedre Park og Nedre Torg er lite endret siden anleggene ble etablert og har derfor stor kulturhistorisk verdi. Trerekker og enkeltstående trær er sentrale vegetasjonselementer i de offentlige uterommene, bl.a. i Parkaksen, på den gamle og nye kirkegården og i gateløpene. Treplantingene tydeliggjør strukturen i byplanene fra 1846. Fordi det hovedsakelig var bjørk som ble benyttet som rammeplanting rundt grøntanleggene og
i gateløpene, har bjørketrær som fremdeles står, stor kulturhistorisk verdi, sammen med eldre trær av andre arter.
Allmenningen har hatt ulike funksjoner opp gjennom tidene, men har alltid ligget som et åpent areal og fungert som branngate mellom bryggene og boligene i Sjøgata. På 1800-tallet og rundt forrige århundreskift et ble store deler av arealet benyttet til hagebruk og rekreasjon gjennom etablering av hager og parkanlegg. Den største kulturhistoriske verdien i allmenningen er knyttet til det åpne arealet og tverraksene med utsyn til Sundet og nærliggende kulturlandskap.
De arkeologiske kulturlagene som er bevart i sentrum av Levanger er en viktig kilde til vår viten om stedets utvikling. Disse viser at urbaniseringstendenser finnes i området i mer enn 1000 år fra gård/kirkested til strandsted, tettsted og til slutt kjøpstad. Spesielt fra 1500-tallet
til 1800-tallet finnes en stor dynamikk i utviklingen av strandsteder, handelssteder, tettsteder og byer i Norge, og det er glidende overgang mellom «land» og «by» med mange overgangsformer. Kulturlagene yngre enn 1536 har ikke noe formelt vern i dagens situasjon. Vår forståelse av Levangers historie og utvikling vil ha et stort hull, dersom ikke kulturlagene
i sentrum blir bevart, og det er derfor viktig å sikre dem som kilde. Kulturlagene eldre enn 1537 er automatisk fredet.