Suldalsføret er Rogalands bredeste dalføre. Den storslagne Suldalslågen, med opphav i Suldalsvatnet, bukter seg gjennom hele dalen og ned til Sandsfjorden.
Elva renner gjennom et intensivt drevet og allsidig jordbrukslandskap. Til dels bratte og skogkledte fjellsider med flere karakteristiske fjelltopper stiger opp på begge sider av dalføret og gir markerte landskapsrom.
De fruktbare moene langs elva har vært attraktive for bosetning i lang tid. Spor etter tidlige og rike gårder finnes flere steder, særlig synlig gjennom et stort antall gravminner langs elva og på jordbruksslettene. Særlig mange synlige fornminner finnes på Ritland og på Tjøstheim.
På Ritland ligger et av Rogalands største og best bevarte gravfelt fra jernalderen med nærmere 50 hauger. Her ligger også et ringforma tunanlegg nede ved elva. De ringforma tunanleggene er en sjelden kulturminnekategori i regional og nasjonal målestokk. De består av en samling hustufter ordna rundt en sentral rund eller oval plass og knyttes til maktforhold og sentrale steder i jernalderen. Det store gravfeltet på Ritland er særlig synlig i landskapet og vitner også om at dette må ha vært et sentralt og rikt område i forhistorisk tid. Lågabrua over lågen, mellom Ritland og Nærheim, er et annet særpreget kulturminne i dette området. Trolig er broen bygget i perioden 1780-tidlig 1800-tall og er i dag restaurert.
På Kvednaholå på Ritland ligger et restaurert sagbruk med to kvernhus, korntørke og gammel sirkelsag med vannrenner. Noe lenger nord, på Tjøstheim, øst for lågen, ligger også et stort gravfelt fra jernalderen, med bygdeborgen på Steinsveo som et markant landskapstrekk like ved.
Suldalslågen er en rik lakseelv og området har tiltrukket seg turister helt siden slutten av 1800-tallet.
I perioden fram mot første verdenskrig kom engelske lorder til Suldal i stor skala. Den engelske aristokraten Montague Sibthorp sin staselige «Villa Lindum», oppført i 1885, er i dag det best bevarte av «lakseslottene» som vitner om denne tidlige turismen. Villaen er fremdeles i drift som en reiselivsbedrift. Det var både den rike lakseelva og naturen som trakk til seg folk. Turistruta fra Sand, gjennom Suldalsføret, over Suldalsvatnet, gjennom Brattlandsdalen og videre til Røldal og Odda ble på slutten av 1800-tallet, en av de mest populære, tidlige turistrutene i Norge.
Gjennom hele det særprega elvelandskapet ligger spredte gårdstun, mange med bevart eldre bygningsmasse. Nye hus er i stor grad tilpassa den gamle bebyggelsen. Jordbrukslandskapet med de spredte gårdstunene, de grønne markene og elven med sine stryk og mer stilleflytende partier, blir ramma inn av de skogkledde fjellsidene og høye toppene på begge sider av dalen. Suldalføret utgjør et særlig vakkert landskap med stor tidsdybde.

Vegen over fjellet mellom Jøsenfjorden og Suldal følger elven Ulla nordover. Elven tar en krapp sving mot øst ved innløpet til Ulladalen, og det er denne du må følge for å komme til den bortgjemte dalen. Ulladalen er et svært smalt og karakteristisk dalføre. Etter vel en kilometer med bratte fjellsider, ur og skog vider dalen seg ut, akkurat nok til å få plass til den lille gravplassen med klokketårn og et lite skolehus. Det sies at for å få nok jord til gravlegging her, måtte gravplassen fylles på og bygges opp til den kvadratiske plattingen med steingjerde som ligger her i dag.
Dalen snevrer seg deretter inn igjen før den på ny åpnes opp og gir rom for rydda marker og tun. Skriftlige kilder vitner om bosetning i Ulladalen tilbake til 1600-tallet og på det meste huset dalen syv gårder og fem husmannsplasser. Men det er gjort flere funn, både av gjenstander, graver og andre strukturer som peker tilbake på bosetning her i forhistorisk tid. Jaktområdene i Dyraheio må ha vært viktige for gårdene i Ulladalen til alle tider.
Gårdsbrukene i Ulladalen ligger på rekke i den smale dalbunnen. Tunmiljøene er særprega og godt bevarte. Mange av husene er bygd i tømmer og har høy verneverdi. Holmen er en gammel husmannsplass med sammenbygd stue og fjøs. Brukshistorien i landskapet er fremdeles tydelig med rydningsrøyser, steingarder, eng, beite og lynghei i dalbunnen og store mengder lauvingsskog i de bratte dalsidene. Elva i dalbunnen er flere steder steinsatt og over elva går en særegen mastebru med tre spenn. Brua er fra tidlig 1800-tall og har blitt restaurert i nyere tid.
Elva Ulla er regulert, som en del av det store kraftutbyggingsprosjektet «Ulla-Førre», på 70-tallet. Øst for bebyggelsen i dalen krysser kraftlinjene høyt over dalbunnen og det er etablert anleggsveg innover i fjellet. Dalen fremstår likevel som uvanlig intakt med et særlig komplett og helhetlig kulturmiljø.
Ørekvam er kjent for å ha vært den høyestliggende fjellgården i Suldal. Gården ligger på om lag 500 meters høyde nord i fjellet ovenfor Ulladalen, med vidt utsyn mot Dyraheio og Førreheiane. Her har det vært bosetning tilbake til vikingtid. Hustuftene og geilen etter denne tidligste bosetningen er fremdeles synlige i terrenget. På det meste var gården delt i tre bruk og en husmannsplass og det ble dyrka både korn og poteter i den lune Ørekvamsgryta. Det siste bruket på Ørekvam ble fraflyttet i 1917.
Ulladalen og fjellgården Ørekvam spilte også en rolle i Turistforeningens tidlige satsning i Suldal, i en periode rundt andre verdenskrig. Mange stavangerfolk kom med båt til Vadla i Jøsenfjorden, for deretter å bli fraktet til Ulladalen. Herfra gikk turen til Ørekvam som var et godt utgangspunkt for påsketurer i Suldalsheiene. Turistene ble en kjærkommen inntektskilde for gårdene i Ulladalen. Også gårdshusene på Ørekvam var i denne tiden i bruk som «turiststasjon» for middelklassen fra byene.

Kysten av Rogaland har noen av de mest værharde strekningene langs norskekysten. Mellom Jærens Rev og Sletta ligger Karmsundet som en beskyttet indre lei. Dette er en del av leia som i historiske kilder kalles «Nordvegen» og kan ha gitt navn til landet Norge.
Avaldsnes er også et av de sentrale stedene i rikssamlingen. Harald Hårfagre la sin hovedgård hit etter slaget i Hafrsfjord, og Avaldsnes kalles gjerne Norges eldste kongesete. Karmsundet har slik en sentral stilling i norgeshistorien.
I Salhusstraumen, like nord for Avaldsnes, er Karmsundet på det smaleste og her er det svært sterke tidevannsstrømmer. De sterke strømmene gir gode fiskeforhold, men førte også til at reisende måtte vente på gunstige strømforhold, og havnen på Avaldsnes var strategisk plassert i så måte. Plasseringen ved Karmsundet, og god tilgang på ressurser fra jordbruk og fiske, har vært avgjørende for at vi ser så mange spor etter tidligere tiders makt nettopp på dette stedet.
Olavskirken ligger sentralt på et platå med vidt utsyn. Kirken har vært et landemerke siden middelalderen og er fortsatt et dominerende element i dette landskapet. Kirken er viet til Olav den hellige og ble påbegynt ca. 1250 av Håkon IV Håkonsson, som en del av kongsgården. Mens store deler av Karmsundet er sterkt utbygd, med moderne boligfelt og industri, er selve kirkestedet på Avaldsnes omkranset av et bølgende og åpent jordbrukslandskap og småkupert beitemark ned mot sjøen. Flate og avrundete øyer og holmer omkranser neset og skaper flere gode havner.
Gravmonumenter, bosetningsspor og kulturmiljøer knyttet til tidlige høvdingedømmer, rikssamling, kongemakt og kirkemakt ligger tett omkring Olavskirken. Avaldsnes var et maktsenter også før Harald Hårfagres tid, og Olavskirken omkranses av flere gravhauger. Den mest synlige og kjente er Flaghaugen, like nord for kirken. Den ble anlagt i bronsealder og brukt igjen i romertid. Gravminnet inneholdt gjenstander som knytter Avaldsnes til et maktnettverk som omfattet hele Sør-Skandinavia i romertid, og der den gravlagte har hatt en fremtredende posisjon. Jomfru Maria Synål, som regnes som Norges høyeste bautastein, står inntil Olavskirkens østvegg. Ved arkeologiske utgravninger i 2017, ble ruinene etter en kongshall fra middelalderen funnet ved kirken. Kongshallen var direkte forbundet med kirkebygget. Ruinens østlige langvegg har sammen med kirkens østside dannet en sammenhengende mur mot Karmsundet.
Rundt selve Avaldsnes ligger et større åpent moderne jordbruksområde. Beitemark og dyrka mark ligger om en annen, ispedd mindre vann og våtmarker. Sjøkanten mot Karmsundet og store deler av Bøvågen er i stor grad utbygd med industri og boligfelter, mens de indre delene av øya, nord og vest for Avaldsnes, i større grad er preget av jordbruksområder, gårdstun og småskala boligbebyggelse. Mange steder er teiger og beitemark avgrenset av vakre steingjerder. Sentralt i dette jordbrukslandskapet, ligger Reheia. På åsryggen mellom Bøvågen i øst og Haugavågen i vest, i et av de beste jordbruksområdene på Karmøy, ligger sju monumentale gravhauger på rekke med vidt utsyn over leia. Gravhaugene ble bygget i bronsealderen og er av de eldste og tydeligste markeringene av makt langs Karmsundet. De representerer Norges største monument fra bronsealderen, og er unike også i internasjonal sammenheng. Nordover langs det samme høydedraget finnes flere mektige, jorddekte gravhauger som gir assosiasjoner til landskapsspor fra bronsealderkulturene som en finner i Danmark, på Lista og på Jæren.
De kjente skipsgravene fra yngre jernalder ligger orientert mot Karmsundet. Flere av disse er fjernet i årenes løp, men vi kan fortsatt ane konturene av dem. Ved ungdomsskolen på Bø ligger Grønhaug, en av skipsgravene som fortsatt er bevart. Haugen har en imponerende størrelse, men ligger omkranset av moderne bebyggelse og infrastruktur.
Øst for Salhusstraumen, nå i skyggen av Karmsund bro, står et særegent og sjeldent kulturminne. Det kalles «De fem dårlige jomfruer», og består av fem bautasteiner i en stjerneformasjon. Steinene er et gravminne fra romertid, men et sagn om Olav den Hellige knyttes til navnet.
Kongesetet som Harald Hårfagre etablerte på Avaldsnes på 900-tallet, besto i nærmere 500 år, men på 1300-tallet ble kongemaktens tilstedeværelse på Avaldsnes sterkt svekket. Hanseatene etablerte seg og drev i en periode utstrakt handel fra sitt handelsted kalt Notow i historiske kilder. I de naturlige havnene omkring Gloppe og Bukkøy er det gjort funn av omfattende handelsvirksomhet fra 1400-tallet. Hanseatenes handelsvirksomhet ble etter hvert konsentrert til Bergen, men Gloppe fortsatte å være en viktig havn for reisende. Strandstedet på Gloppe hadde sin storhetstid i første halvdel av 1800-tallet, men husene fra denne virksomheten ble senere flyttet eller revet.

Landskapet på Utsira forteller historien om kystfiske og småskala landbruk helt fra steinalderen og frem til i dag. Utsira kan karakteriseres som et åpent og småkupert landskap med lave koller, smådaler, viker og med enkelte sitkagranplantinger. Øya er ikke mer enn nærmere tre kilometer på tvers, og i det åpne landskapet er kystlinjen aldri langt unna. De tette sammenhengene og nærheten til storhavet, med himmel og hav på alle kanter, forsterker landskapstrekkene og gjør Utsira til et særmerkt område med stor opplevelsesverdi knyttet til kystkultur og kystidentitet.
Dagens bosetning ligger i havnene Sørevågen og Nordvikvågen og i Siradalen, det dyrka daldraget midt på øya hvor småskala bebyggelse ligger omgitt av dyrka marker. I havnene finnes autentiske sjøhusmiljø med et høyt antall verneverdige bygg, mens havneanleggene i Nordvikvågen og Sørevågen er Norges første statlig finansierte havneanlegg, gravd ut for hånd i perioden 1865 til 1870. Grunnen til at Utsira fikk Norges første statlige fiskerihavn var at øya lå så sentralt i forhold til de rike sildefiskeriene mellom Bergen og Stavanger i perioden 1850 til 1930.
Kirka fra 1785, på et kirkested fra middelalderen, ligger fint i le i daldraget, nedenfor den småknausete stivgrasheia i Vestramarka. Den hvitmalte kirka lyser godt opp i landskapet. På knausene ovenfor kirka, helt på grensen til Vestramarka, ligger fyret. Dette er Norges eneste tvillingfyr, lagt på Utsiras høyeste topp (71 moh) og godt synlig fra hele øya. På Børje, den høyeste toppen på andre siden av Siradalen, ligger loshytta, som vitner om den viktige losvirksomheten på øya. Her ligger også en bygdeborg fra jernalderen. I kontrast til det oppdyrka daldraget midt på øya, ligger de åpne og til dels nakne og ekstensivt beita kystlyngheiområdene mot øst (Austramarka) og en mer gressdominert hei mot vest (Vestramarka). Ressursene i utmarka på Utsira har alltid vært viktig for husholdet på gårdene. Utmarka ga beite for dyrene og skaffet vinterfôr til husdyra fra myrslått, samt brensel i form av torv. Et langvarig og intensivt torvuttak har satt et sterkt preg på Utsiras landskap, og er synlig i Austramarka i dag. Landskapet i heiene preges også av høye steingarder, bygget på slutten av 1800-tallet og fram til begynnelsen av 1900-tallet.
Kulturlandskapet på Utsira er i dag i aktiv bruk til beite. I dette godt skjøtta beitelandskapet finnes flere gårdsanlegg og et særlig stort antall hustufter fra jernalder. I Vestramarka ligger minst åtte hustufter fra folkevandringstid, i et åpent landskap med god utsikt til havet. Tuftene ble undersøkt av arkeologen Jan Petersen på 1930-tallet. De fleste av hustuftene på Utsira er mye mindre enn hus fra samme tid andre steder i Rogaland, noe som kan skyldes flere forhold. Tuftene ligger i skrinne områder der det har vært lite dyrkingsjord og hovednæringen må derfor ha vært fiske og fangst. Husdyrhold og korndyrking har bare vært et lite, men viktig supplement til husholdningen.
I Austramarka preges landskapet i særlig grad av steingjerder og spor etter gamle driftsformer. Her finnes også flere forhistoriske gårdsanlegg, fjæremannstufter og enkelte boplasser fra steinalderen. Få av disse tidligste boplassene er vitenskapelig undersøkt, men en av dem ble utgravd i forbindelse med etablering av to vindturbiner langs den nordøstlige kyststripen på øya. Boplassen gav unike funn fra ti tusen år tilbake. Det ble blant annet funnet en steinsatt gulvplatting, noe som er svært sjeldent å finne på så gamle bosetninger.
Måkehusene, i bruk til fangst av måker, finnes få andre steder i Norge. På Utsira finnes et særlig stort antall av disse særmerkte bygningene. Det er registrert nærmere 60 tufter etter måkehus på øya. De ligger spredt rundt i terrenget både i Vestramarka og i Austramarka. Tuftene fremstår som små rektangulære steinkonstruksjoner og måler ofte om lag 3x4 meter. I måkefellene ble det lagt ned mat som åte. Måkefjærene ble primært anvendt til dyner og puter, men i perioder ble fuglene også brukt til mat. Flere av måkehusene har vært i bruk fram til slutten av andre verdenskrig, men det er usikkert hvor langt tilbake i tid fangstmetoden går.

Sjernarøyene ligger i et flott landskapsrelieff med Ryfylkefjellene som bakgrunn mot nord og øst. Det finnes spor etter jordbruksdrift tilbake til eldre bronsealder på disse øyene. Området preges av fiskerbondens småskala landbruk og kystkultur, med gårdstun og naustmiljø som innordner seg fint i det bølgende og småknausete landskapet. Vekslingen mellom skjærgård og jordbrukslandskap gir stor grad av variasjon og særpreg. Dette er bakgrunnen for at Sjernarøyene ofte karakteriseres som de vakreste øyene i Ryfylke. Lange steingarder snor seg mange steder over markene, i tillegg er steinnaust og steinbygninger også et karakteristisk trekk. Naustene ligger både enkeltvis eller mer samlet som i Lundarvågen, Eik og ved Hidlesundet. Det er flere eksempler på fint tilpassa tun med tradisjonell bygningsmasse bevart, blant annet på Tandravoll og Lund på Kyrkjøy, på Furre og Austre Bjerga på Bjergøy og på Nord Hidle. Ryfylkes mest kjente forfatter, Alfred Hauge (1915-1986), skildrer landskapet på Sjernarøyene og menneskene her. Han vokste selv opp på Kyrkjøy innenfor den kristne lekmannsbevegelsen. Forfatterskapet skildrer sentrale tema i Ryfylkekulturen, som bedehusmiljøet og fiskerbondens trange kår. Flere av øyene har en karakteristisk «hatteform», som er med på å skille øyene i Ryfylke fra det ytre øylandskapet og fra skjærgården ellers langs kysten.
Det er berggrunnen, med blant annet glimmerskifer, i kombinasjon med harde gneisbergarter, som er bakgrunnen for de særegne landskapsformasjonene. I tillegg til de markerte høydedragene og toppene, er terrenget gjennomgående småkupert og variert, med dyrka marker mellom knausene og større innslag av beiteområder og skog. Næringsrik berggrunn og et lunt lokalklima gjør at øyene har svært artsrik vegetasjon. Klynger med lauvskog og enkeltstående lauvtrær gir et lunt og frodig preg.
Sjernarøy er i dag ikke-landfaste øyer og har gjennom historien alltid vært avhengig av sjøvegen. Kaiene, handelsstedene og ferjeleiene på øyene vitner om utviklingen av lokalrutetrafikken i Ryfylke fram til i dag. Deler av den eldre bygningsmassen på handelsstedene på Eik og Ramsvig på Kyrkjøy, og Aubøsundet på Bjergøy er bevart. Fram til 1965 var Sjernarøyene en egen kommune, og kommunesenteret for Sjernarøy herred lå på Aubø.
I perioden 1875-1900 skjedde det en betydelig utvidelse og forbedring av lokalrutenettet mellom Stavanger og Ryfylkefjordene. Sjernarøys kommunikasjon ble da åpnet mot omland og by og ble en varig del av dette rutenettet. Man kan trygt si at det lille øysamfunnet hadde en «melkerute» for lokalruteskipene, med anløpskaier på Helgøy, Talgje, Tjul, Eik, Ramsvik, Aubøsund, Nesheim og Nord-Hidle. Med bilens inntog ble øyene tilrettelagt med smale bilveger og alle øyene, med unntak av Nord-Hidle, er i dag knyttet sammen med bruer. Anløpskaiene for ferje og hurtigbåt som nå er i aktiv bruk er derfor redusert til Helgøy, Nesheim på Bjergøy og Nord-Hidle.
Den laftede rennesansekirken på Sjernarøy, fra 1636, bygget på et kirkested fra middelalderen, er et verdifullt og iøynefallende kulturminne. Den ligger fremtredende og åpent til på gården Eik på Kyrkjøy, med vid utsikt over øylandskapet mot øst og mot sør. Kirken og beliggenheten vitner om politisk, religiøs og økonomisk makt. På høydedraget nord for kirka, ligger et forhistorisk gravfelt med flere monumentale gravminner. Langs sund og på nes finnes også flere enkeltliggende gravrøyser med store dimensjoner. Gravene og gravfeltenes størrelse og plassering vitner om maktforhold og kommunikasjon sjøvegen, langt tilbake i tid. Kvernsteinsbruddet på Nord- Talgje var i bruk i perioden omkring 1100 -1600 og fremstår som et imponerende kulturminne, med en mengde synlige spor etter uttak av emner til håndkverner og større vasskverner, langs svabergene på sørsiden av øya.
Noe lenger vest for kvernsteinsbruddet, finnes også flere marmorbrudd som var i bruk fra slutten av 1800-tallet og fram til 1960. Flere av disse bruddene, og utskipingshavnen i Rossmorkvågen, er synlige i dag. Marmoren ble i starten fraktet til utlandet i større båter, og senere med småbåter til Stavanger.
De vakre Sjernarøyene har lenge vært et populært utfartsområde for ferierende båt- og hytteturister. Det var særlig ved dampskipenes inntog, fra midten av 1800-tallet, at Ryfylke for alvor ble et reisemål. Turisme er en del av Sjernarøys historie og identitet, og er i dag en viktig næring for øygruppen. Dette har ført til at flere områder er etablert med hyttebebyggelse og båtmarinaer.

Ytterst i Ryfylkebassenget, mellom fastlandet på Nord-Jæren og på Haugalandet, ligger øyriket Bokn.
Landskapet ligger i den sørlige delen av Vestre Bokn og omfatter flere særegne kulturmiljø knyttet til kystkultur og sildefiske gjennom lange tider. Hognalandsbassenget er grunt, med flere små øyer, holmer og skjær. Sammen med landtunger danner småøyene et lukket basseng. Området i og rundt bassenget er småkupert og knausete uten store høydeforskjeller.
Landskapet er åpent og vegetasjonen består i stor grad av kystlynghei. Det finnes enkelte planta granfelt, men området er i liten grad preget av gjengroing.
Landskapet er lite påvirket av større moderne anlegg og infrastruktur. Deler av området har tradisjonell gårdsbebyggelse i et kystlandskap, der fiske og jordbruk har vært en viktig kombinasjon langt tilbake i tid. Det er funnet spor etter tidlig jordbruk allerede i yngre steinalder på Bokn. Noen steder, særlig i de sørligere delene av Sunnalandsstraumen og på Loten, finnes det enkelte moderne boligfelt og hyttebebyggelse. Fjæremannstuftene ligger uvanlig tett i dette området. Navnet kommer fra «buene (eller tuftene) til fjordmennene». Andre steder på kysten kalles de «strandtufter».
Fjæremannstuftene ligger på begge sider av Hognalandsbassenget og på mange av de mindre øyene i bassenget. Innenfor landskapet er det minst 120 registrerte fjæremannstufter og sannsynligvis finnes det enda flere både innenfor de kjente anleggene og i nye områder. Det er trolig bare på Hvaler i Østfold at det er registrert flere tufter av denne typen. Tufteanleggene som er registrert i Vestland og Trøndelag er langt færre. Tuftene ligger ofte ved grunne, lune våger og gode fiskeplasser. De ligger nær sjøkanten, ofte i ura ned mot fjæra. De omfatter vanligvis samlinger fra to – tre til nærmere 30, men opptrer også enkeltvis. I tillegg til tuftene er det noen steder også registrert båtopptrekk og mulige naust. Tuftenes utforming varierer, men karakteriseres gjerne av at grunnflaten er relativt liten, i hovedsak mellom fem og seks kvadratmeter, og gjerne tilnærmet rund eller kvadratisk. Noen av tuftene er rektangulære, og disse er gjerne delt inn i to rom. Det er stor variasjon i hvor mye arbeid en har brukt på å bygge buene. Noen fremstår som groper i steinura langs strandlinjen, mens andre er tørrmurte steinsettinger med tydelige vegger. Tuftene ligger nær sjøen og antas å være brukt ved fiske, og da kanskje særlig sesongmessig sildefiske. Flere skriftlige kilder kan tyde på at sildefiske har hatt betydning allerede i vikingtiden. Snorre Sturlasson nevner sildefisket i sine kongesagaer, der det blant annet fortelles at «[…] dei sette han anten til sildefiske eller til anna arbeid som dei kunne leva av». Det er ikke gjort undersøkelser i tuftene, men funn i tilsvarende tufter andre steder på vestlandskysten tyder på at tuftene har vært i bruk i jernalder og middelalder. Trolig har de fungert som fiskevær, der langvegsfarende fiskere har hatt tilhold i perioder, blant annet under sildefisket. Det store antallet tufter, ofte samlet i større felt, kan tyde på et stort og organisert fiske langs kysten allerede i forhistorisk tid. Dette kan henge sammen med fremveksten av sterke høvdingdømmer og sentralisering av makt og ressurser.
Sunnalandsstraumen danner et smalt sund gjennom området, mellom Boknafjorden i sørøst og Karmsundet i nordvest. På det smaleste ble det omkring 1870 bygd en kanal for å gjøre det lettere for mindre fartøy å passere mellom Karmsundet og Boknasundet. Strømmen har ført til gode forhold for fisk og lett tilgang på ressurser fra sjøen. Her ligger en rekke nyere og eldre naustmiljø, og ved selve kanalen ligger bebyggelsen tett.
Straumen må ha vært en alternativ led mellom ankringsplassene sør på Bokn og Karmsundet langt tilbake i tid, dette understrekes av gravrøyser som er plassert der de er synlige fra innseglingene til hver ende av straumen. På østsiden av bassenget preges landskapet i større grad enn mot vest av gårdstun og dyrka mark. På Ådnaneset, ytterst mot vest i Sunnalandsstraumen, finnes mange tufter etter et spesielt bonde- og fiskersamfunn som vokste fram her på begynnelsen av 1800-tallet. På det meste bodde det seks familier og over 30 personer her. Foruten ett par stående bygninger, er det i dag bare steinbygde tufter, gjerder, rydninger og innhegninger bevart etter dette samfunnet. De utallige steinstrukturene ligger i et vakkert og åpent kulturmiljø preget av kystlynghei og vitner om hardt arbeid på vegløse gårder med dårlige havneforhold på 18- og 1900-tallet.
Festningsanlegget Klepp fort, ytterst på Loden, var svært viktig for okkupasjonsmakten under andre verdenskrig. Sammen med Fjøløy fort i Boknafjorden og festningsverket ved Skudeneshavn på Karmøy kunne tyskerne sperre innseilinga til Boknafjorden og Karmsundet. Klepp fort er et godt bevart anlegg med rester etter blant annet bunkerser, ammunisjonslager, løpegraver, kanonstillinger, sykestue, oppholdsbrakker og kontrollposter.

Gårdsanlegg med synlige strukturer er et særtrekk for Rogaland og Vestlandet i norsk og nordisk sammenheng. I jordbruksbygda Årdal ligger gårdene på løsmasser, både morenerygger og smeltevannavsetninger, noe som har gitt et rikt jordbrukslandskap gjennom lang tid. Årdal har mange spor fra fortiden, men Nedre Valheim nordøst i Årdalsbygda peker seg ut som en viktig historisk plass. Gården ligger på en markert og dominerende terrasse i den vestlige enden av Øvre Tysdalsvatnet, med fjellet i bakkant og med elva mot sør.
Nedre Valheim står i en særstilling i nasjonal sammenheng med et godt bevart gårdsanlegg fra jernalderen i et sentralt jordbruksområde og med et sjeldent stort mangfold av arkeologiske spor. I tillegg til hustufter, rydningsrøyser, dyrkingsspor og gardfar finnes en stor mengde gravminner, der uvanlig mange er fra vikingtid. Disse tar form av rundrøyser, langrøyser, firkanta røyser, steinlegginger og stjerneforma røyser. Tilgangen til ressurser i fjellet, i elva og i fjorden har gitt bosetningen et rikt og variert næringsgrunnlag ved siden av jordbruket. Dette har vært avgjørende for den akkumulasjonen av rikdom vi ser på Valheim i jernalderen. Fra Valheim kan en følge Storåna innover til Nes. Dalen preges i denne vestlige, åpnere delen av moderne jordbruk, bolig- og gårdsbebyggelse. Fra Nes følger man en fint opparbeidet drifteveg, bygget av svenske rallere på begynnelsen av 1900-tallet. Vegen med tilhørende bro over elva, er et flott ingeniørarbeid som skulle gjøre det enklere å drive sauer fra Årdal, og andre steder i Ryfylke, til fjells på sommerbeite. Den vitner om betydningen av driftingen av dyr, og bruken av ressursene i fjellet. Driftevegen snor seg fint oppover i det dramatiske landskapet. Særlig på fjellgårdene Hia og Viglesdalen, er sporene etter marginal gårdsdrift fremdeles svært synlige. Her finnes spor etter tidligere bruk i form av tufter, rydningsrøyser, innhegninger og steingarder. I Viglesdalen er sporene særlig mange, godt synlige og med stor tidsdybde. Denne fjellgården ligger i et spektakulært landskap, i den østlige enden av Viglesdalsvatnet. Her åpner dalen seg, og mellom de steile fjellsidene ligger gården på en stor gress- og lynggrodd flate omgitt av mer myrlendte områder, myr og bekkeløp. Det har vært bosetning på disse moene helt tilbake til folkevandringstid, omlag 400-500 e.Kr. På 1500-tallet var gården i Viglesdalen den rikeste gården i hele Årdal, og på et tidspunkt var det to gårdsbruk her, med ni tilhørende støler. Gårdene i Viglesdalen brukte i nyere tid blant annet støler i Musdalen, på Stohildler, Stakken og Nilsebu.
Fra Viglesdalen går flere ferdselsveger videre innover i fjellet. Her er det flere spor etter ferdsel og bruk av fjellet, som steinalderboplasser, stølsområder, hellere og dyregraver, blant annet ved Stakken, Storhiller og Nilsebuvatn. Den rikdommen som finnes på fjellgårdene, og i det arkeologiske materialet nede i jordbruksbygda Årdal, kan også knyttes til kontroll av disse ferdselsvegene. Fjellvegen over Ryfylkefjellene spilte for eksempel en sentral rolle for utskipingen av jern fra Setesdal i yngre jernalder. Kulturminnene spredd gjennom dalen, fra Valheim i vest til Nilsebu i øst, viser en tidsdybde i bruken av området fra steinalder frem til de siste stølene gikk ut av bruk. Ikke lenge etter at gårds- og stølsdrift ble nedlagt i fjellområdene, fikk området en bruk som fritids- og rekreasjonsområde med flere DNT-hytter. Turistforeningens løypenett i området følger de gamle ferdselsvegene. Driftevegen mellom Nes og Nilsebu skal få status som historisk vandrerute, et samarbeid mellom Turistforeningen, Riksantikvaren, Hjelmeland kommune og Rogaland fylkeskommune.

Rennesøy med øyene Mosterøy, Klosterøy og Fjøløy utgjør et vakkert og frodig jordbruks- og fiskerlandskap med stor tidsdybde. Landskapet er kontrastfullt og variert. Mastrafjorden løper mellom Rennesøy i nord og de mindre øyene. Mot sørøst på den langstrakte Rennesøy ligger det karakteristiske Rennesøyhornet (234 moh) som er synlig over store avstander i Ryfylke. Den frodige og særegne brattkanten fra de sentrale lyngheiområdene på Rennesøy og ned til Mastrafjorden mot sør, står i sterk kontrast til den flate kystlinjen og sammenhengende dyrka marker på andre siden av Mastrafjorden. Også på nordsiden av Rennesøy er kystlinjen flat og «renner» nærmest ut i sjøen, og er dominert av dyrka areal. Her bryter E39 gjennom jordbrukslandskapet og skiller strandsonen fra den tilhørende gårdsbebyggelsen. På høydedragene på Rennesøy og på Mastravarden på Mosterøy finnes større innslag av kulturbeite, skogteiger og til dels sammenhengende lyngheiområder. Øylandskapet kan ellers karakteriseres som småkupert, men med flere markante landskapsstrukturer, deriblant Mastravarden som er Mosterøys høyeste punkt. Klosterøy og Fjøløy har flere karakteristiske mindre topper.
Øyene har stor variasjon i fjellgrunnen, fra næringsrik glimmerskifer til næringsfattig grunnfjell og sammen med gunstig klima har dette gitt seg utslag i en rik og variert vegetasjon. Trolig har også handelsvirksomheten som har foregått på Utstein kloster hatt betydning for dette mangfoldet, ved at nye planter ble innført.
Den karakteristiske flate og kantete steinen som det finnes så mye av på disse øyene, er god til å bygge med. Lange, markerte steingarder og et stort antall bevarte piggsteinsgjerder er derfor karakteristiske innslag. Den spesielle berggrunnen gjenspeiles også i byggeskikken med en utstrakt bruk av tørrmurer i vegger og støttemurer. Gode eksempler finnes blant annet på Førsvoll og på Helland med flere stående bygninger. Mange steder står bare murene igjen i landskapet.
Øyene ligger strategisk til i grensen mellom åpent hav og innseglingen til fjordlandskapet innafor. Mastrafjorden har vært en viktig skipslei. Det er derfor ikke tilfeldig at landets best bevarte klosteranlegg, Utstein kloster, ligger ved innseglingen fra nord. Her kontrollerte man både leia langs nordvegen, innseilingen til Stavanger og til Ryfylkefjordene. Klostervågen, som i dag er svært grunn, var i tidligere perioder en ideell havn. Da Harald Hårfagre vant slaget i Hafrsfjord, tok han residens på høvdingsetet Utstein. Benediktinermunkene i Stavanger overtok Utstein på slutten av 1200-tallet. Den strategiske betydningen området har hatt opp gjennom historien gjenspeiles også i fortet på Fjøløy, sør for Klosterøya. Fortet ble etablert av tyskerne under andre verdenskrig og skulle, sammen med batteriene på Randaberg og Kvitsøy, forsvare innseilingen til Stavanger. I dag forteller anlegget også om Sjøforsvarets satsning rundt Stavanger etter annen verdenskrig. Her finnes krigsminner og forsvarshistorie i et vakkert og særegent beitelandskap. Øyenes sentrale beliggenhet i forhold til viktige kommunikasjonslinjer, og det fruktbare jordsmonnet, har gitt grunnlag for rikdom og makt over lang tid. Dette gjenspeiles i at tidligere Rennesøy kommune hadde størst tetthet av registrerte fornminner i landet. Området hører også til de eldste lyngheilandskapene i Norge. Mange av fornminnene, som gravrøyser og -hauger, er plassert på særlig synlige steder i terrenget, mange ved skipsleia og ved ankringsplasser. På høyden mellom Vikevåg og Bjerga ligger flere store ødegårdsanlegg i et sammenhengende og godt bevart landskap og ytterst på det karakteristiske Rennesøyhornet ligger en bygdeborg fra eldre jernalder.
Sørbø kirke, langs den særprega kystlinjen på nordsiden av Rennesøy, vitner også om religiøse og politiske maktforhold i middelalderen. Den hvitkalka kirken er en viktig markør som gir sterk historisk forankring til landskapet. Skiferbruddet ved Ertenstein på Sørbø kan også dateres tilbake til middelalderen og har levert karakteristisk grønnlig skiferstein både til Stavanger domkirke, Utstein kloster og Sørbø kirke. Noen av de aller tidligste steinalderboplassene vi kjenner til fra lavlandet i Sør-Norge, Galtaboplassene, ligger i denne delen av landskapet. Denne pionerbosetningen gir området særlig stor tidsdybde. Kystfisket har, ved siden av jordbruket, alltid vært en viktig næringsveg for menneskene på disse øyene. Flere godt bevarte sjøhusmiljø med brygger og båtstøer, på nordsiden av Rennesøy og langs Mastrafjorden, vitner om fiskets betydning. De tradisjonelle naustene med grunnmur av tørrmur, grindkonstruksjon og heller på taket finnes enkelte steder. Samlinger med små tufter i fjæra, både på Reianes, Klosterøy og på Fjøløy kan være spor etter storskala fiske i middelalder og kanskje jernalder. Det store antallet nausttufter fra jernalder og vikingtid i kommunen, blant dem det 28 meter lange leidangnaustet på Sørbø, kan peke mot maktforhold og organiseringen av en sjøkrigsflåte i romertid eller folkevandringstid. Under det store sildefisket fram mot midten av 1800-tallet, ble det reist flere fyr på leia mellom Stavanger og Bergen. Ett av disse fiskerfyra ble reist på Fjøløy i 1849 og er i dag et iøynefallende kulturminne i det flotte beitelandskapet rundt Fjøløy fort.
Den tradisjonelle sammenhengen mellom jordbruk og fiske er godt bevart langs Mastrafjordens nordlige bredd. Her finnes flere eldre sjøhusmiljø i god sammenheng med fint tilpassa gårdstun, både på løsmassene langs fjorden, og på høydedraget over den. Disse miljøene, sammen med de store sammenhengende arealene med kystlynghei, og spor etter nyere tids kulturminner og fornminner, utgjør et verdifullt landskap.

Lysefjorden er en over fire mil lang fjordarm, omgitt av fjell med tilnærma parallelle, steile og glattskurte fjellsider. Lengst inne går fjordarmen over i en flat og fruktbar dalbunn, Lysebotn. Lysefjorden er et av Rogalands mest storslåtte og særpregede fjordlandskap. Topografien og klimaet i området rundt Lysefjorden gjør det spesielt godt egna til kraftproduksjon. Store høydeforskjeller over små avstander, mye nedbør og nærhet til Stavanger gjorde at man startet produksjon av strøm i Lysefjorden tidlig på 1900-tallet. Byggingen av kraftstasjonen på Flørli startet i 1913, og i dag ligger den 90 meter lange kraftstasjonen jugendstil som et monument over den tidlige vannkrafthistorien i fjorden. Flørligrenda vokste raskt til et lite industrisamfunn med nærmere 200 innbyggere. Bebyggelsen ligger i fjellsiden over kraftstasjonen og brer seg langsetter den smale strandflaten. Fra kraftstasjonen fører to vannrør, en kabelbane og en tretrapp opp til vannmagasinene på fjellet. Trappen med sine 4444 trappetrinn er Norges lengste trapp og en av de lengste tretrappene i verden.
Innerst i fjorden ligger den tidligere skog- og jordbruksgrenda Lysebotn som i dag kan karakteriseres som et kraft- og turistsenter. Tidlig i etterkrigstiden ble Lysebotn kraftverk bygget for å forsyne Sør-Rogaland med elektrisitet. Kraftverket ligger inne i fjellet. Fem vann er regulert i forbindelse med utbyggingen. På den nordre delen av sletta ut mot Lysefjorden etablerte Lyse Kraft boligområder. Den moderne kraftproduksjonen er fremtredende i landskapet ved Lysebotn i dag, men her er også flere bygningsmiljø og aktiv jordbruksdrift som gir et inntrykk av det gamle jordbrukssamfunnet, blant annet på Auklend, Lyse og Hauane. Innenfor landskapet er kraftledningene særlig synlige elementer som vitner om etterkrigstidens krafthistorie. Fjorden og fjellets dimensjoner gjør imidlertid at ledningene blir til dels underordnet landskapsopplevelsen. Overføringen av kraft til Tronsholen i Sandnes består av tre generasjoner ledninger, og blant annet to lange fjordspenn. Disse ledningsgenerasjonene mellom Lysebotn og Tronsholen ble bygget på 50-tallet og tidlig 60-tall like før helikopteret ble tatt i bruk. Det ble derfor brukt kjøretøy på hjul og belter og det ble bygget en rekke taubaner til toppene. Fjordspennene er imponerende med tanke på tiden de ble bygget i. Det ble etablert vegforbindelse fra Lysebotn til Sirdal i 1984, delvis finansiert av kraftselskapene. Den snirklende traséen opp fjellsiden fra Lysebotn har 27 hårnålssvinger og er i dag en populær turistveg. Traséen følger en historisk betydningsfull kommunikasjonsåre mellom øst og vest og er fint innpasset i landskapet.
Lysebotn er knutepunktet på den over åtte mil lange ferdselsvegen over fjellet til Setesdalen. Flere av disse vegfarene har trolig vært i bruk siden eldre jernalder. Ferden gikk videre med båt gjennom Lysefjorden og til Stavanger. Ferden over fjellet ble tatt i forbindelse med handel, betaling av skatt, ved ekteskap og begravelser. I katolsk tid betalte folk i Setesdalen skatt til biskopen i Stavanger, med naturalia. Dette har gitt navn til Skinnvegene. Langs den gamle ferdselsruta er det registrert både gravrøyser, likkvile og brudle. Brudle er steinsettinger hvor brudefølget har hvilt på veg over fjellet, og hvor det sies at steinene på berget representerer antall personer i følget.
Fjell- og strandagårdene ligger i sterk kontrast til de steile og glattskurte fjellsidene. De hadde gjerne naust og veg fra fjorden. Mot sør finner man Kallali ved fjorden, mens Fossmork ligger i fjellet. Nord for fjorden ligger gårdene Kallastein, Håheller og Songesand nede på strandflaten. Håheller var selve storgarden i Lysefjorden og plassen har en sentral og spektakulær plassering i landskapet. Et uvanlig stort og påkosta hovedhus på den frodige sletten ved fjorden gjenspeiler velstanden. Denne plassen har i perioder huset både postkontor, landhandel og har fungert som overnattingssted for reisende. Den mest spektakulære bosettingen i Lysefjorden finner vi i fjellsidene nord for fjorden, om lag 150 moh. Her ligger gårdene Kåsen, Bakken, Bratteli og Hengjane. Fjord- og fjellgårdene representerer gårdsdrift i områder med harde livsvilkår for jordbruk, der skogbruk, fiske, jakt, fangst og støling har vært viktige bidrag til økonomien. I fjellene rundt Lysefjorden ligger stølene som var knyttet til brukene ved fjorden, som Flørlistølen, Kallalistølen og Håhellerstølen. Flere av gårdene og stølene var i bruk allerede i forhistorisk tid. På fjellplatået sør for fjorden ligger noen av de tidligste steinalderboplassene vi kjenner til. Disse var knyttet til jakt og fiske i Store Fløyrlivatn. Boplassene ble gravd ut av Arkeologisk museum i forbindelse med kraftreguleringen av vannet på slutten av 1990-tallet. Lokalitetene gir området stor tidsdybde.
Lysefjorden har trukket til seg turister fra inn- og utland i over 100 år og Stavanger turistforening har i dag et omfattende rutenett på begge sider av Lysefjorden. Preikestolen er den mest besøkte attraksjonen, men også Flørli, Kjerag og Lysebotn tiltrekker seg mange turister.

Kvitsøy er et småkupert, åpent og skogløst øylandskap med en sterkt opprevet kystlinje. Mengder av holmer og skjær danner isør et naturlig basseng med flere små viker og trange sund. Småskalabebyggelsen ligger tett i Ydstebøhavn som er den viktigste havnen i dag. Mot storhavet i vest åpner det seg et snaut og bølgende jordbruks- og beitelandskap med spredt gårdsbebyggelse. Basiske grønnsteinsbergarter og fyllitt gir et svært rikt jordsmonn og frodige beiter. Fiske og jordbruk har vært de to viktigste inntektskildene for kvitsøybuen gjennom årene. Gårdene på øya har ofte blitt drevet i kombinasjon med et yrke på sjøen, som fisker eller los. Det ble fisket både sild, brisling, hummer og trålt etter reker avhengig av sesong og tilgang på ressurser. En av Norges største marinemalere, Lauritz Haaland, kom fra Kvitsøy, og gjennom hans malerier skildres Kvitsøys yrende maritime historie. Fiske etter hummer var en næring som ble viktig for samfunnet på Kvitsøy. Fra 1700-tallet ble øya sentral for eksporten av hummer videre ut i Europa. Hummerfisket har alltid vært et rent kommersielt fiske, og det er først og fremst som hummereksportør at Kvitsøy har spilt en dominerende rolle. Den særegne skjærgården gav grunnlag for mellomlagring av hummer før videre eksport til utlandet, og fra begynnelsen av 1900-tallet og fram til 1950-tallet ble det bygget seks hummerparker på Kvitsøy. Disse er lokalisert i skjærgårdslandskapet utenfor Grønningen, sørvest på øya. Variasjonen i anleggene viser blant annet den historiske utviklingen av hummerparkene, fra åpne parker til overbygde parker med sjøhus, pakkhus og brygge. Her var det god strøm og frisk sjø. Hummerparkene er imponerende byggverk, hver av dem med en størrelse på mellom 600-900 m2.
Tettstedet Ydstebø ligger sentralt i området og representerer den gamle havnebebyggelsen. I havneområdet ligger sjøhus og naust side om side, og i de mer tilbaketrukne smale gatene ligger trehusbebyggelsen tett. Gamlekaien i Ydstebøhavn dannet tidligere et naturlig sentrum for øya. Den ble blant annet brukt som fortøyningskai for bøndene som fraktet sauene til beite på holmene. Kvitsøy fyr troner på toppen av knausene i utkanten av trehusbebyggelsen. Fyret ble etablert som et vippefyr i 1700, men ble modernisert og senere påbygget på 1800-tallet. Fyret er i dag fredet og er det eldste i Norge som fremdeles er i bruk. Trafikksentralen fra 2003, som overvåker sjøtrafikken, er oppført på en høyde ikke langt fra fyret, og er godt tilpasset terreng og byggeskikk. Fyret og trafikksentralen er signalbygg som formidler viktige deler av Kvitsøys historie som landemerke og vaktpost ytterst mot Nordsjøen. Det har vært drevet jordbruk på Kvitsøy siden bronsealderen. Jordbrukslandskapet på Kvitsøy karakteriseres av et åpent og småskala, grønt og frodig beitelandskap med lange steingarder, og særegne piggsteinsgjerder. Både steingardene, klynger med mindre vegetasjon, og gårdstunene trer tydelig fram i det åpne landskapet. På de små øyene utenfor Ydstebøhamn, ligger flere forhistoriske gårdsanlegg, med synlige hustufter, steingarder, åkre og rydninger.
Anleggene viser at jordbruket har lange tradisjoner på Kvitsøy, og at det har beitet sauer på disse øyene og holmene helt tilbake til jernalderen. Flere av disse boplassene har også et uvanlig stort antall tufter, noe som kan peke mot en annen bruk, for eksempel i sesonger med intensivt fiske. Den skjerma beliggenheten i skjærgården, uforstyrret av moderne inngrep, gir en unik kontekst til disse anleggene fra jernalderen.
Kvitsøy har alltid hatt en svært strategisk beliggenhet for å kontrollere skipsleia, samtidig som det her har vært tilgang på gode, beskyttede havner. Dette ar ført til at den lille øya i havgapet har vært et sentralt møtested og en viktig havn i flere perioder av historien, helt tilbake til vikingtiden. Denne tidlige historien er først og fremst synlig på den østlige delen av øya, som ikke er en del av KULA-området, der steinkorset på Krossøy og St. Clemens kirkeruin fra vikingtid og middelalder befinner seg.
Den strategiske beliggenheten førte også til at Kvitsøy var en viktig forsvarspost for tyskerne under andre verdenskrig. Det første permanente kystbatteriet som ble bygget i Rogaland ble etablert av den tyske marinen på denne vestlige delen av øya, for å kontrollere Boknafjorden og sjøvegen inn til Stavanger. I det småknausete landskapet finnes det spor etter seks luftvernkanoner med tilhørende bunkerser, og en lyttepost. Bygninger etter tyskernes egen infrastruktur, som dusjanlegg og lasarett, er også bevart. Deler av batteriet befinner seg blant dagens bebyggelse, men lite er fjernet og helheten i anlegget på Kvitsøy er spesielt godt bevart.