Sjernarøyene ligger i et flott landskapsrelieff med Ryfylkefjellene som bakgrunn mot nord og øst. Det finnes spor etter jordbruksdrift tilbake til eldre bronsealder på disse øyene. Området preges av fiskerbondens småskala landbruk og kystkultur, med gårdstun og naustmiljø som innordner seg fint i det bølgende og småknausete landskapet. Vekslingen mellom skjærgård og jordbrukslandskap gir stor grad av variasjon og særpreg. Dette er bakgrunnen for at Sjernarøyene ofte karakteriseres som de vakreste øyene i Ryfylke. Lange steingarder snor seg mange steder over markene, i tillegg er steinnaust og steinbygninger også et karakteristisk trekk. Naustene ligger både enkeltvis eller mer samlet som i Lundarvågen, Eik og ved Hidlesundet. Det er flere eksempler på fint tilpassa tun med tradisjonell bygningsmasse bevart, blant annet på Tandravoll og Lund på Kyrkjøy, på Furre og Austre Bjerga på Bjergøy og på Nord Hidle. Ryfylkes mest kjente forfatter, Alfred Hauge (1915-1986), skildrer landskapet på Sjernarøyene og menneskene her. Han vokste selv opp på Kyrkjøy innenfor den kristne lekmannsbevegelsen. Forfatterskapet skildrer sentrale tema i Ryfylkekulturen, som bedehusmiljøet og fiskerbondens trange kår. Flere av øyene har en karakteristisk «hatteform», som er med på å skille øyene i Ryfylke fra det ytre øylandskapet og fra skjærgården ellers langs kysten.
Det er berggrunnen, med blant annet glimmerskifer, i kombinasjon med harde gneisbergarter, som er bakgrunnen for de særegne landskapsformasjonene. I tillegg til de markerte høydedragene og toppene, er terrenget gjennomgående småkupert og variert, med dyrka marker mellom knausene og større innslag av beiteområder og skog. Næringsrik berggrunn og et lunt lokalklima gjør at øyene har svært artsrik vegetasjon. Klynger med lauvskog og enkeltstående lauvtrær gir et lunt og frodig preg.
Sjernarøy er i dag ikke-landfaste øyer og har gjennom historien alltid vært avhengig av sjøvegen. Kaiene, handelsstedene og ferjeleiene på øyene vitner om utviklingen av lokalrutetrafikken i Ryfylke fram til i dag. Deler av den eldre bygningsmassen på handelsstedene på Eik og Ramsvig på Kyrkjøy, og Aubøsundet på Bjergøy er bevart. Fram til 1965 var Sjernarøyene en egen kommune, og kommunesenteret for Sjernarøy herred lå på Aubø.
I perioden 1875-1900 skjedde det en betydelig utvidelse og forbedring av lokalrutenettet mellom Stavanger og Ryfylkefjordene. Sjernarøys kommunikasjon ble da åpnet mot omland og by og ble en varig del av dette rutenettet. Man kan trygt si at det lille øysamfunnet hadde en «melkerute» for lokalruteskipene, med anløpskaier på Helgøy, Talgje, Tjul, Eik, Ramsvik, Aubøsund, Nesheim og Nord-Hidle. Med bilens inntog ble øyene tilrettelagt med smale bilveger og alle øyene, med unntak av Nord-Hidle, er i dag knyttet sammen med bruer. Anløpskaiene for ferje og hurtigbåt som nå er i aktiv bruk er derfor redusert til Helgøy, Nesheim på Bjergøy og Nord-Hidle.
Den laftede rennesansekirken på Sjernarøy, fra 1636, bygget på et kirkested fra middelalderen, er et verdifullt og iøynefallende kulturminne. Den ligger fremtredende og åpent til på gården Eik på Kyrkjøy, med vid utsikt over øylandskapet mot øst og mot sør. Kirken og beliggenheten vitner om politisk, religiøs og økonomisk makt. På høydedraget nord for kirka, ligger et forhistorisk gravfelt med flere monumentale gravminner. Langs sund og på nes finnes også flere enkeltliggende gravrøyser med store dimensjoner. Gravene og gravfeltenes størrelse og plassering vitner om maktforhold og kommunikasjon sjøvegen, langt tilbake i tid. Kvernsteinsbruddet på Nord- Talgje var i bruk i perioden omkring 1100 -1600 og fremstår som et imponerende kulturminne, med en mengde synlige spor etter uttak av emner til håndkverner og større vasskverner, langs svabergene på sørsiden av øya.
Noe lenger vest for kvernsteinsbruddet, finnes også flere marmorbrudd som var i bruk fra slutten av 1800-tallet og fram til 1960. Flere av disse bruddene, og utskipingshavnen i Rossmorkvågen, er synlige i dag. Marmoren ble i starten fraktet til utlandet i større båter, og senere med småbåter til Stavanger.
De vakre Sjernarøyene har lenge vært et populært utfartsområde for ferierende båt- og hytteturister. Det var særlig ved dampskipenes inntog, fra midten av 1800-tallet, at Ryfylke for alvor ble et reisemål. Turisme er en del av Sjernarøys historie og identitet, og er i dag en viktig næring for øygruppen. Dette har ført til at flere områder er etablert med hyttebebyggelse og båtmarinaer.

Ytterst i Ryfylkebassenget, mellom fastlandet på Nord-Jæren og på Haugalandet, ligger øyriket Bokn.
Landskapet ligger i den sørlige delen av Vestre Bokn og omfatter flere særegne kulturmiljø knyttet til kystkultur og sildefiske gjennom lange tider. Hognalandsbassenget er grunt, med flere små øyer, holmer og skjær. Sammen med landtunger danner småøyene et lukket basseng. Området i og rundt bassenget er småkupert og knausete uten store høydeforskjeller.
Landskapet er åpent og vegetasjonen består i stor grad av kystlynghei. Det finnes enkelte planta granfelt, men området er i liten grad preget av gjengroing.
Landskapet er lite påvirket av større moderne anlegg og infrastruktur. Deler av området har tradisjonell gårdsbebyggelse i et kystlandskap, der fiske og jordbruk har vært en viktig kombinasjon langt tilbake i tid. Det er funnet spor etter tidlig jordbruk allerede i yngre steinalder på Bokn. Noen steder, særlig i de sørligere delene av Sunnalandsstraumen og på Loten, finnes det enkelte moderne boligfelt og hyttebebyggelse. Fjæremannstuftene ligger uvanlig tett i dette området. Navnet kommer fra «buene (eller tuftene) til fjordmennene». Andre steder på kysten kalles de «strandtufter».
Fjæremannstuftene ligger på begge sider av Hognalandsbassenget og på mange av de mindre øyene i bassenget. Innenfor landskapet er det minst 120 registrerte fjæremannstufter og sannsynligvis finnes det enda flere både innenfor de kjente anleggene og i nye områder. Det er trolig bare på Hvaler i Østfold at det er registrert flere tufter av denne typen. Tufteanleggene som er registrert i Vestland og Trøndelag er langt færre. Tuftene ligger ofte ved grunne, lune våger og gode fiskeplasser. De ligger nær sjøkanten, ofte i ura ned mot fjæra. De omfatter vanligvis samlinger fra to – tre til nærmere 30, men opptrer også enkeltvis. I tillegg til tuftene er det noen steder også registrert båtopptrekk og mulige naust. Tuftenes utforming varierer, men karakteriseres gjerne av at grunnflaten er relativt liten, i hovedsak mellom fem og seks kvadratmeter, og gjerne tilnærmet rund eller kvadratisk. Noen av tuftene er rektangulære, og disse er gjerne delt inn i to rom. Det er stor variasjon i hvor mye arbeid en har brukt på å bygge buene. Noen fremstår som groper i steinura langs strandlinjen, mens andre er tørrmurte steinsettinger med tydelige vegger. Tuftene ligger nær sjøen og antas å være brukt ved fiske, og da kanskje særlig sesongmessig sildefiske. Flere skriftlige kilder kan tyde på at sildefiske har hatt betydning allerede i vikingtiden. Snorre Sturlasson nevner sildefisket i sine kongesagaer, der det blant annet fortelles at «[…] dei sette han anten til sildefiske eller til anna arbeid som dei kunne leva av». Det er ikke gjort undersøkelser i tuftene, men funn i tilsvarende tufter andre steder på vestlandskysten tyder på at tuftene har vært i bruk i jernalder og middelalder. Trolig har de fungert som fiskevær, der langvegsfarende fiskere har hatt tilhold i perioder, blant annet under sildefisket. Det store antallet tufter, ofte samlet i større felt, kan tyde på et stort og organisert fiske langs kysten allerede i forhistorisk tid. Dette kan henge sammen med fremveksten av sterke høvdingdømmer og sentralisering av makt og ressurser.
Sunnalandsstraumen danner et smalt sund gjennom området, mellom Boknafjorden i sørøst og Karmsundet i nordvest. På det smaleste ble det omkring 1870 bygd en kanal for å gjøre det lettere for mindre fartøy å passere mellom Karmsundet og Boknasundet. Strømmen har ført til gode forhold for fisk og lett tilgang på ressurser fra sjøen. Her ligger en rekke nyere og eldre naustmiljø, og ved selve kanalen ligger bebyggelsen tett.
Straumen må ha vært en alternativ led mellom ankringsplassene sør på Bokn og Karmsundet langt tilbake i tid, dette understrekes av gravrøyser som er plassert der de er synlige fra innseglingene til hver ende av straumen. På østsiden av bassenget preges landskapet i større grad enn mot vest av gårdstun og dyrka mark. På Ådnaneset, ytterst mot vest i Sunnalandsstraumen, finnes mange tufter etter et spesielt bonde- og fiskersamfunn som vokste fram her på begynnelsen av 1800-tallet. På det meste bodde det seks familier og over 30 personer her. Foruten ett par stående bygninger, er det i dag bare steinbygde tufter, gjerder, rydninger og innhegninger bevart etter dette samfunnet. De utallige steinstrukturene ligger i et vakkert og åpent kulturmiljø preget av kystlynghei og vitner om hardt arbeid på vegløse gårder med dårlige havneforhold på 18- og 1900-tallet.
Festningsanlegget Klepp fort, ytterst på Loden, var svært viktig for okkupasjonsmakten under andre verdenskrig. Sammen med Fjøløy fort i Boknafjorden og festningsverket ved Skudeneshavn på Karmøy kunne tyskerne sperre innseilinga til Boknafjorden og Karmsundet. Klepp fort er et godt bevart anlegg med rester etter blant annet bunkerser, ammunisjonslager, løpegraver, kanonstillinger, sykestue, oppholdsbrakker og kontrollposter.

Gårdsanlegg med synlige strukturer er et særtrekk for Rogaland og Vestlandet i norsk og nordisk sammenheng. I jordbruksbygda Årdal ligger gårdene på løsmasser, både morenerygger og smeltevannavsetninger, noe som har gitt et rikt jordbrukslandskap gjennom lang tid. Årdal har mange spor fra fortiden, men Nedre Valheim nordøst i Årdalsbygda peker seg ut som en viktig historisk plass. Gården ligger på en markert og dominerende terrasse i den vestlige enden av Øvre Tysdalsvatnet, med fjellet i bakkant og med elva mot sør.
Nedre Valheim står i en særstilling i nasjonal sammenheng med et godt bevart gårdsanlegg fra jernalderen i et sentralt jordbruksområde og med et sjeldent stort mangfold av arkeologiske spor. I tillegg til hustufter, rydningsrøyser, dyrkingsspor og gardfar finnes en stor mengde gravminner, der uvanlig mange er fra vikingtid. Disse tar form av rundrøyser, langrøyser, firkanta røyser, steinlegginger og stjerneforma røyser. Tilgangen til ressurser i fjellet, i elva og i fjorden har gitt bosetningen et rikt og variert næringsgrunnlag ved siden av jordbruket. Dette har vært avgjørende for den akkumulasjonen av rikdom vi ser på Valheim i jernalderen. Fra Valheim kan en følge Storåna innover til Nes. Dalen preges i denne vestlige, åpnere delen av moderne jordbruk, bolig- og gårdsbebyggelse. Fra Nes følger man en fint opparbeidet drifteveg, bygget av svenske rallere på begynnelsen av 1900-tallet. Vegen med tilhørende bro over elva, er et flott ingeniørarbeid som skulle gjøre det enklere å drive sauer fra Årdal, og andre steder i Ryfylke, til fjells på sommerbeite. Den vitner om betydningen av driftingen av dyr, og bruken av ressursene i fjellet. Driftevegen snor seg fint oppover i det dramatiske landskapet. Særlig på fjellgårdene Hia og Viglesdalen, er sporene etter marginal gårdsdrift fremdeles svært synlige. Her finnes spor etter tidligere bruk i form av tufter, rydningsrøyser, innhegninger og steingarder. I Viglesdalen er sporene særlig mange, godt synlige og med stor tidsdybde. Denne fjellgården ligger i et spektakulært landskap, i den østlige enden av Viglesdalsvatnet. Her åpner dalen seg, og mellom de steile fjellsidene ligger gården på en stor gress- og lynggrodd flate omgitt av mer myrlendte områder, myr og bekkeløp. Det har vært bosetning på disse moene helt tilbake til folkevandringstid, omlag 400-500 e.Kr. På 1500-tallet var gården i Viglesdalen den rikeste gården i hele Årdal, og på et tidspunkt var det to gårdsbruk her, med ni tilhørende støler. Gårdene i Viglesdalen brukte i nyere tid blant annet støler i Musdalen, på Stohildler, Stakken og Nilsebu.
Fra Viglesdalen går flere ferdselsveger videre innover i fjellet. Her er det flere spor etter ferdsel og bruk av fjellet, som steinalderboplasser, stølsområder, hellere og dyregraver, blant annet ved Stakken, Storhiller og Nilsebuvatn. Den rikdommen som finnes på fjellgårdene, og i det arkeologiske materialet nede i jordbruksbygda Årdal, kan også knyttes til kontroll av disse ferdselsvegene. Fjellvegen over Ryfylkefjellene spilte for eksempel en sentral rolle for utskipingen av jern fra Setesdal i yngre jernalder. Kulturminnene spredd gjennom dalen, fra Valheim i vest til Nilsebu i øst, viser en tidsdybde i bruken av området fra steinalder frem til de siste stølene gikk ut av bruk. Ikke lenge etter at gårds- og stølsdrift ble nedlagt i fjellområdene, fikk området en bruk som fritids- og rekreasjonsområde med flere DNT-hytter. Turistforeningens løypenett i området følger de gamle ferdselsvegene. Driftevegen mellom Nes og Nilsebu skal få status som historisk vandrerute, et samarbeid mellom Turistforeningen, Riksantikvaren, Hjelmeland kommune og Rogaland fylkeskommune.

Rennesøy med øyene Mosterøy, Klosterøy og Fjøløy utgjør et vakkert og frodig jordbruks- og fiskerlandskap med stor tidsdybde. Landskapet er kontrastfullt og variert. Mastrafjorden løper mellom Rennesøy i nord og de mindre øyene. Mot sørøst på den langstrakte Rennesøy ligger det karakteristiske Rennesøyhornet (234 moh) som er synlig over store avstander i Ryfylke. Den frodige og særegne brattkanten fra de sentrale lyngheiområdene på Rennesøy og ned til Mastrafjorden mot sør, står i sterk kontrast til den flate kystlinjen og sammenhengende dyrka marker på andre siden av Mastrafjorden. Også på nordsiden av Rennesøy er kystlinjen flat og «renner» nærmest ut i sjøen, og er dominert av dyrka areal. Her bryter E39 gjennom jordbrukslandskapet og skiller strandsonen fra den tilhørende gårdsbebyggelsen. På høydedragene på Rennesøy og på Mastravarden på Mosterøy finnes større innslag av kulturbeite, skogteiger og til dels sammenhengende lyngheiområder. Øylandskapet kan ellers karakteriseres som småkupert, men med flere markante landskapsstrukturer, deriblant Mastravarden som er Mosterøys høyeste punkt. Klosterøy og Fjøløy har flere karakteristiske mindre topper.
Øyene har stor variasjon i fjellgrunnen, fra næringsrik glimmerskifer til næringsfattig grunnfjell og sammen med gunstig klima har dette gitt seg utslag i en rik og variert vegetasjon. Trolig har også handelsvirksomheten som har foregått på Utstein kloster hatt betydning for dette mangfoldet, ved at nye planter ble innført.
Den karakteristiske flate og kantete steinen som det finnes så mye av på disse øyene, er god til å bygge med. Lange, markerte steingarder og et stort antall bevarte piggsteinsgjerder er derfor karakteristiske innslag. Den spesielle berggrunnen gjenspeiles også i byggeskikken med en utstrakt bruk av tørrmurer i vegger og støttemurer. Gode eksempler finnes blant annet på Førsvoll og på Helland med flere stående bygninger. Mange steder står bare murene igjen i landskapet.
Øyene ligger strategisk til i grensen mellom åpent hav og innseglingen til fjordlandskapet innafor. Mastrafjorden har vært en viktig skipslei. Det er derfor ikke tilfeldig at landets best bevarte klosteranlegg, Utstein kloster, ligger ved innseglingen fra nord. Her kontrollerte man både leia langs nordvegen, innseilingen til Stavanger og til Ryfylkefjordene. Klostervågen, som i dag er svært grunn, var i tidligere perioder en ideell havn. Da Harald Hårfagre vant slaget i Hafrsfjord, tok han residens på høvdingsetet Utstein. Benediktinermunkene i Stavanger overtok Utstein på slutten av 1200-tallet. Den strategiske betydningen området har hatt opp gjennom historien gjenspeiles også i fortet på Fjøløy, sør for Klosterøya. Fortet ble etablert av tyskerne under andre verdenskrig og skulle, sammen med batteriene på Randaberg og Kvitsøy, forsvare innseilingen til Stavanger. I dag forteller anlegget også om Sjøforsvarets satsning rundt Stavanger etter annen verdenskrig. Her finnes krigsminner og forsvarshistorie i et vakkert og særegent beitelandskap. Øyenes sentrale beliggenhet i forhold til viktige kommunikasjonslinjer, og det fruktbare jordsmonnet, har gitt grunnlag for rikdom og makt over lang tid. Dette gjenspeiles i at tidligere Rennesøy kommune hadde størst tetthet av registrerte fornminner i landet. Området hører også til de eldste lyngheilandskapene i Norge. Mange av fornminnene, som gravrøyser og -hauger, er plassert på særlig synlige steder i terrenget, mange ved skipsleia og ved ankringsplasser. På høyden mellom Vikevåg og Bjerga ligger flere store ødegårdsanlegg i et sammenhengende og godt bevart landskap og ytterst på det karakteristiske Rennesøyhornet ligger en bygdeborg fra eldre jernalder.
Sørbø kirke, langs den særprega kystlinjen på nordsiden av Rennesøy, vitner også om religiøse og politiske maktforhold i middelalderen. Den hvitkalka kirken er en viktig markør som gir sterk historisk forankring til landskapet. Skiferbruddet ved Ertenstein på Sørbø kan også dateres tilbake til middelalderen og har levert karakteristisk grønnlig skiferstein både til Stavanger domkirke, Utstein kloster og Sørbø kirke. Noen av de aller tidligste steinalderboplassene vi kjenner til fra lavlandet i Sør-Norge, Galtaboplassene, ligger i denne delen av landskapet. Denne pionerbosetningen gir området særlig stor tidsdybde. Kystfisket har, ved siden av jordbruket, alltid vært en viktig næringsveg for menneskene på disse øyene. Flere godt bevarte sjøhusmiljø med brygger og båtstøer, på nordsiden av Rennesøy og langs Mastrafjorden, vitner om fiskets betydning. De tradisjonelle naustene med grunnmur av tørrmur, grindkonstruksjon og heller på taket finnes enkelte steder. Samlinger med små tufter i fjæra, både på Reianes, Klosterøy og på Fjøløy kan være spor etter storskala fiske i middelalder og kanskje jernalder. Det store antallet nausttufter fra jernalder og vikingtid i kommunen, blant dem det 28 meter lange leidangnaustet på Sørbø, kan peke mot maktforhold og organiseringen av en sjøkrigsflåte i romertid eller folkevandringstid. Under det store sildefisket fram mot midten av 1800-tallet, ble det reist flere fyr på leia mellom Stavanger og Bergen. Ett av disse fiskerfyra ble reist på Fjøløy i 1849 og er i dag et iøynefallende kulturminne i det flotte beitelandskapet rundt Fjøløy fort.
Den tradisjonelle sammenhengen mellom jordbruk og fiske er godt bevart langs Mastrafjordens nordlige bredd. Her finnes flere eldre sjøhusmiljø i god sammenheng med fint tilpassa gårdstun, både på løsmassene langs fjorden, og på høydedraget over den. Disse miljøene, sammen med de store sammenhengende arealene med kystlynghei, og spor etter nyere tids kulturminner og fornminner, utgjør et verdifullt landskap.

Lysefjorden er en over fire mil lang fjordarm, omgitt av fjell med tilnærma parallelle, steile og glattskurte fjellsider. Lengst inne går fjordarmen over i en flat og fruktbar dalbunn, Lysebotn. Lysefjorden er et av Rogalands mest storslåtte og særpregede fjordlandskap. Topografien og klimaet i området rundt Lysefjorden gjør det spesielt godt egna til kraftproduksjon. Store høydeforskjeller over små avstander, mye nedbør og nærhet til Stavanger gjorde at man startet produksjon av strøm i Lysefjorden tidlig på 1900-tallet. Byggingen av kraftstasjonen på Flørli startet i 1913, og i dag ligger den 90 meter lange kraftstasjonen jugendstil som et monument over den tidlige vannkrafthistorien i fjorden. Flørligrenda vokste raskt til et lite industrisamfunn med nærmere 200 innbyggere. Bebyggelsen ligger i fjellsiden over kraftstasjonen og brer seg langsetter den smale strandflaten. Fra kraftstasjonen fører to vannrør, en kabelbane og en tretrapp opp til vannmagasinene på fjellet. Trappen med sine 4444 trappetrinn er Norges lengste trapp og en av de lengste tretrappene i verden.
Innerst i fjorden ligger den tidligere skog- og jordbruksgrenda Lysebotn som i dag kan karakteriseres som et kraft- og turistsenter. Tidlig i etterkrigstiden ble Lysebotn kraftverk bygget for å forsyne Sør-Rogaland med elektrisitet. Kraftverket ligger inne i fjellet. Fem vann er regulert i forbindelse med utbyggingen. På den nordre delen av sletta ut mot Lysefjorden etablerte Lyse Kraft boligområder. Den moderne kraftproduksjonen er fremtredende i landskapet ved Lysebotn i dag, men her er også flere bygningsmiljø og aktiv jordbruksdrift som gir et inntrykk av det gamle jordbrukssamfunnet, blant annet på Auklend, Lyse og Hauane. Innenfor landskapet er kraftledningene særlig synlige elementer som vitner om etterkrigstidens krafthistorie. Fjorden og fjellets dimensjoner gjør imidlertid at ledningene blir til dels underordnet landskapsopplevelsen. Overføringen av kraft til Tronsholen i Sandnes består av tre generasjoner ledninger, og blant annet to lange fjordspenn. Disse ledningsgenerasjonene mellom Lysebotn og Tronsholen ble bygget på 50-tallet og tidlig 60-tall like før helikopteret ble tatt i bruk. Det ble derfor brukt kjøretøy på hjul og belter og det ble bygget en rekke taubaner til toppene. Fjordspennene er imponerende med tanke på tiden de ble bygget i. Det ble etablert vegforbindelse fra Lysebotn til Sirdal i 1984, delvis finansiert av kraftselskapene. Den snirklende traséen opp fjellsiden fra Lysebotn har 27 hårnålssvinger og er i dag en populær turistveg. Traséen følger en historisk betydningsfull kommunikasjonsåre mellom øst og vest og er fint innpasset i landskapet.
Lysebotn er knutepunktet på den over åtte mil lange ferdselsvegen over fjellet til Setesdalen. Flere av disse vegfarene har trolig vært i bruk siden eldre jernalder. Ferden gikk videre med båt gjennom Lysefjorden og til Stavanger. Ferden over fjellet ble tatt i forbindelse med handel, betaling av skatt, ved ekteskap og begravelser. I katolsk tid betalte folk i Setesdalen skatt til biskopen i Stavanger, med naturalia. Dette har gitt navn til Skinnvegene. Langs den gamle ferdselsruta er det registrert både gravrøyser, likkvile og brudle. Brudle er steinsettinger hvor brudefølget har hvilt på veg over fjellet, og hvor det sies at steinene på berget representerer antall personer i følget.
Fjell- og strandagårdene ligger i sterk kontrast til de steile og glattskurte fjellsidene. De hadde gjerne naust og veg fra fjorden. Mot sør finner man Kallali ved fjorden, mens Fossmork ligger i fjellet. Nord for fjorden ligger gårdene Kallastein, Håheller og Songesand nede på strandflaten. Håheller var selve storgarden i Lysefjorden og plassen har en sentral og spektakulær plassering i landskapet. Et uvanlig stort og påkosta hovedhus på den frodige sletten ved fjorden gjenspeiler velstanden. Denne plassen har i perioder huset både postkontor, landhandel og har fungert som overnattingssted for reisende. Den mest spektakulære bosettingen i Lysefjorden finner vi i fjellsidene nord for fjorden, om lag 150 moh. Her ligger gårdene Kåsen, Bakken, Bratteli og Hengjane. Fjord- og fjellgårdene representerer gårdsdrift i områder med harde livsvilkår for jordbruk, der skogbruk, fiske, jakt, fangst og støling har vært viktige bidrag til økonomien. I fjellene rundt Lysefjorden ligger stølene som var knyttet til brukene ved fjorden, som Flørlistølen, Kallalistølen og Håhellerstølen. Flere av gårdene og stølene var i bruk allerede i forhistorisk tid. På fjellplatået sør for fjorden ligger noen av de tidligste steinalderboplassene vi kjenner til. Disse var knyttet til jakt og fiske i Store Fløyrlivatn. Boplassene ble gravd ut av Arkeologisk museum i forbindelse med kraftreguleringen av vannet på slutten av 1990-tallet. Lokalitetene gir området stor tidsdybde.
Lysefjorden har trukket til seg turister fra inn- og utland i over 100 år og Stavanger turistforening har i dag et omfattende rutenett på begge sider av Lysefjorden. Preikestolen er den mest besøkte attraksjonen, men også Flørli, Kjerag og Lysebotn tiltrekker seg mange turister.

Kvitsøy er et småkupert, åpent og skogløst øylandskap med en sterkt opprevet kystlinje. Mengder av holmer og skjær danner isør et naturlig basseng med flere små viker og trange sund. Småskalabebyggelsen ligger tett i Ydstebøhavn som er den viktigste havnen i dag. Mot storhavet i vest åpner det seg et snaut og bølgende jordbruks- og beitelandskap med spredt gårdsbebyggelse. Basiske grønnsteinsbergarter og fyllitt gir et svært rikt jordsmonn og frodige beiter. Fiske og jordbruk har vært de to viktigste inntektskildene for kvitsøybuen gjennom årene. Gårdene på øya har ofte blitt drevet i kombinasjon med et yrke på sjøen, som fisker eller los. Det ble fisket både sild, brisling, hummer og trålt etter reker avhengig av sesong og tilgang på ressurser. En av Norges største marinemalere, Lauritz Haaland, kom fra Kvitsøy, og gjennom hans malerier skildres Kvitsøys yrende maritime historie. Fiske etter hummer var en næring som ble viktig for samfunnet på Kvitsøy. Fra 1700-tallet ble øya sentral for eksporten av hummer videre ut i Europa. Hummerfisket har alltid vært et rent kommersielt fiske, og det er først og fremst som hummereksportør at Kvitsøy har spilt en dominerende rolle. Den særegne skjærgården gav grunnlag for mellomlagring av hummer før videre eksport til utlandet, og fra begynnelsen av 1900-tallet og fram til 1950-tallet ble det bygget seks hummerparker på Kvitsøy. Disse er lokalisert i skjærgårdslandskapet utenfor Grønningen, sørvest på øya. Variasjonen i anleggene viser blant annet den historiske utviklingen av hummerparkene, fra åpne parker til overbygde parker med sjøhus, pakkhus og brygge. Her var det god strøm og frisk sjø. Hummerparkene er imponerende byggverk, hver av dem med en størrelse på mellom 600-900 m2.
Tettstedet Ydstebø ligger sentralt i området og representerer den gamle havnebebyggelsen. I havneområdet ligger sjøhus og naust side om side, og i de mer tilbaketrukne smale gatene ligger trehusbebyggelsen tett. Gamlekaien i Ydstebøhavn dannet tidligere et naturlig sentrum for øya. Den ble blant annet brukt som fortøyningskai for bøndene som fraktet sauene til beite på holmene. Kvitsøy fyr troner på toppen av knausene i utkanten av trehusbebyggelsen. Fyret ble etablert som et vippefyr i 1700, men ble modernisert og senere påbygget på 1800-tallet. Fyret er i dag fredet og er det eldste i Norge som fremdeles er i bruk. Trafikksentralen fra 2003, som overvåker sjøtrafikken, er oppført på en høyde ikke langt fra fyret, og er godt tilpasset terreng og byggeskikk. Fyret og trafikksentralen er signalbygg som formidler viktige deler av Kvitsøys historie som landemerke og vaktpost ytterst mot Nordsjøen. Det har vært drevet jordbruk på Kvitsøy siden bronsealderen. Jordbrukslandskapet på Kvitsøy karakteriseres av et åpent og småskala, grønt og frodig beitelandskap med lange steingarder, og særegne piggsteinsgjerder. Både steingardene, klynger med mindre vegetasjon, og gårdstunene trer tydelig fram i det åpne landskapet. På de små øyene utenfor Ydstebøhamn, ligger flere forhistoriske gårdsanlegg, med synlige hustufter, steingarder, åkre og rydninger.
Anleggene viser at jordbruket har lange tradisjoner på Kvitsøy, og at det har beitet sauer på disse øyene og holmene helt tilbake til jernalderen. Flere av disse boplassene har også et uvanlig stort antall tufter, noe som kan peke mot en annen bruk, for eksempel i sesonger med intensivt fiske. Den skjerma beliggenheten i skjærgården, uforstyrret av moderne inngrep, gir en unik kontekst til disse anleggene fra jernalderen.
Kvitsøy har alltid hatt en svært strategisk beliggenhet for å kontrollere skipsleia, samtidig som det her har vært tilgang på gode, beskyttede havner. Dette ar ført til at den lille øya i havgapet har vært et sentralt møtested og en viktig havn i flere perioder av historien, helt tilbake til vikingtiden. Denne tidlige historien er først og fremst synlig på den østlige delen av øya, som ikke er en del av KULA-området, der steinkorset på Krossøy og St. Clemens kirkeruin fra vikingtid og middelalder befinner seg.
Den strategiske beliggenheten førte også til at Kvitsøy var en viktig forsvarspost for tyskerne under andre verdenskrig. Det første permanente kystbatteriet som ble bygget i Rogaland ble etablert av den tyske marinen på denne vestlige delen av øya, for å kontrollere Boknafjorden og sjøvegen inn til Stavanger. I det småknausete landskapet finnes det spor etter seks luftvernkanoner med tilhørende bunkerser, og en lyttepost. Bygninger etter tyskernes egen infrastruktur, som dusjanlegg og lasarett, er også bevart. Deler av batteriet befinner seg blant dagens bebyggelse, men lite er fjernet og helheten i anlegget på Kvitsøy er spesielt godt bevart.

Ved Tungenes fyr er landskapet lavt og åpent, med vidt utsyn over havet i tre himmelretninger. Dette er den ytterste utposten på Jæren. Langs Randabergkysten finnes både sandstrender og rullesteinstrender, men også områder som har mer skjærgårdspreg med svaberg, lune viker og nes. Landskapet innenfor kyststripen karakteriseres av det flate bølgende morenelandskapet som er typisk for hele det jærske slettelandskapet. Her finnes tidvis en del berg i dagen, i form av små koller og knauser som gjerne er skogkledde. Randabergfjellet (70 moh), er det største av disse og står i tydelig kontrast til det omkringliggende flate landskapet. Landbruk og fiske har en lang historie i Randaberg. Fiskerbonde-tradisjonen er særlig synlig gjennom gårdstun og steingarder, naust, havner og båtopptrekk innenfor et landskapsrelieff med tette visuelle sammenhenger. Landskapet innenfor kysten er i stor grad prega av det moderne jordbruket, med irrgrønne marker og et omfattende nettverk av eldre og nyere steingjerder. Skiftegjerdene er karakteristiske, der de deler opp landskapet i lange smale teiger, for eksempel på Ytre Bø. Langs Sandevegen, Bøvegen og Vistnesvegen ligger både boliger og gårdstun, med teiger som løper fra tunet og ned til sjøen. Blant de godt bevarte gårdstunene er Vistnestunet, et komplett jærtun med jærhus, grindbygd løe, eldhus og vindmaskin, som i dag drives som museumsgård. Spredt langs kystlinjen ligger en rekke sjøhusmiljø, små havner og båtstøer som vitner om den store betydningen fisket har hatt, ved siden av jordbruket. Både sjøgårdene og gårdene innenfor hadde strandrett og naust.
Børaunen består av en rullesteinsvoll i jevnlig bearbeiding av sjøen, raunen og halvøya sør for denne. Her var det tidligere fellesbeite, men brukene på Ytre Bø fikk hver sin smale teig her ute etter utskiftingene i 1838. Sporene etter denne teigblandingen, der geilen også er bevart, danner et arkaisk mønster på neset helt ute i havgapet. De små snorrette steingardene over strandeng og grunnlendt beitemark utgjør et særmerkt landskap. Helt sør på Ytre Raunen finnes også ruiner etter sildesaltingsanlegg som ble drevet i en periode under det store sildefisket på 1800-tallet. Vårsildfisket var i perioder svært viktig for bøndene på Randaberg. Flere steder på Bø finnes også tareveger, og fremdeles brukes tare som jordforbedring. Kyststripen langs Randaberg er en del av hovedleia nordover langs norskekysten. Tungenes fyr, med tilhørende bygningsmiljø, er et framtredende landskapselement på Jærkystens ytterste og nordligste punkt. Randabergkysten har vært viktig strategisk, også for okkupasjonsmakten under andre verdenskrig. Krigsminnene langs kysten av Randaberg inngår i Atlanterhavsvollen og skulle forsvare innseglingen til Stavanger. De ligger tett, er særlig godt synlige, og utgjør derfor en viktig del av landskapet. Kystfortet på Bø, med kommandobunkeren, er et av de viktigste og mest synlige anleggene på strekningen. Det kan også nevnes at hele Randabergfjellet ble gjort om til en bunker av tyskerne. Etter krigen etablerte det norske luftforsvaret seg her med et omfattende overvåkingssystem, som del av den kalde krigen. Det strategisk viktige og kystnære landskapet har stor tidsdybde. Fra sporene etter den kalde krigen på Randabergfjellet i den nordøstre delen av landskapet, kan vi bevege oss til Vistevigå i sør. I Vistehola (Svarthola) er det dokumentert bosetning fra 6500 f.Kr. til 500 e. Kr. Hulelokaliteten er unik i nasjonal sammenheng som den første som ble undersøkt av fagfolk, tidlig på 1900-tallet. Opptil to meter tykke avfallslag har gitt særlig gode bevaringsforhold og rike funn, blant annet et stort beinmateriale. Blant disse er skjelettet av en 15 år gammel gutt, Vistegutten, som er nærmest komplett og det best bevarte steinalderskjelettet som er funnet i Norge. Langs kysten av Randaberg finnes også andre viktige fornminner. Grøderøysa på Vistnes er den største langrøysa i Rogaland og blant de største i landet. Røysa er svært synlig i landskapet og måler i dag 46 meter i lengde, 13 meter i bredde og er to meter høy. Røysa ble restaurert på 1930-tallet og gjort mer imponerende enn det var belegg for, med bakgrunn i en nasjonalromantisk innfallsvinkel. Langs kysten finnes også andre markante gravrøyser, for eksempel på Gardsenden og på Ytre Bø. Gravrøysene vitner om maktforhold og storgårder i forhistorisk tid.
I le av Randabergfjellet mot øst, ligger den ene av de to tuftene etter middelalderens kirkesteder på Randaberg. Kirkeruinen på Viste er imidlertid mer synlig, der deler av veggene i steinkirken er godt bevart. Kirkene ble reist av rike stormannsslekter på Randaberg og på Viste.

Landskapet omfatter i hovedsak selve kystlinjen rundt Hafrsfjord, med øyene Hagøy, Prestøy og flere mindre holmer, samt deler av det omliggende jordbrukslandskapet. Større deler av områdene, særlig i Stavanger kommune, er utbygd nærmest ned til dagens strandlinje. I sørøstlige og vestlige del av fjorden er det i større grad bevart jordbrukslandskap med spredte gårdstun.
Selve Hafrsfjord har en svært smal munning ut mot storhavet. Når man kommer lenger inn i fjorden utvider den seg. Her finnes noen mindre øyer, holmer og skjær. De mektige løsmasseavsetningene, som sannsynligvis ble avsatt under siste istid, har gitt et næringsrikt jordsmonn og gjort området attraktivt for jordbruk.
I de aller ytterste delene av innseglingen til Hafrsfjord finnes rester av kystlynghei, mens landskapet lenger inne i fjordarmen preges av moderne landbruksdrift. Her finnes dyrka marker og beiteland ned mot fjorden. Landskapet er relativt flatt, med en del bergnabber stikkende opp i dagen, ofte skogkledde. I beitelandskapet finnes flere steder innslag av eikeskog og strandeng. Steingardene følger eiendomsgrensene ned mot kystlinjen. Kystkulturen er lett lesbar, gjennom en rekke nyere og eldre naust og naustmiljø, havner, moloer, brygger og båtopptrekk langs strandlinjene med små og store viker. Området kan oppleves fra turvegen som er bygget langs store deler av fjorden.
Slaget i Hafrsfjord er omtalt i Snorres kongesagaer og fant trolig sted en gang mellom 880 og 900 e.Kr. Haraldskvedet forteller om hvordan Harald Hårfagre møtte Østmennene i Hafrsfjord og seiret. I den nasjonale historiefortellingen, markerer Harald Hårfagres seier over kongene i Sør-Rogaland og Agder starten på rikssamlingen. Til minne om slaget i Hafrsfjord ble det i 1983 satt opp en bronseskulptur ved Møllebukta helt øst i Hafrsfjord; Sverd i fjell av Fritz Røed.
Låg-Jæren er blant de rikeste fornminneområdene i landet, noe også området rundt Hafrsfjord er tydelig preget av. De gode jordbruksforholdene, god tilgang på ressurser fra havet, og viktige kommunikasjonsveger, har lagt til rette for akkumulering av rikdom og makt gjennom store deler av forhistorien. Rike arkeologiske funn er vitnesbyrd om dette.
Hafrsfjord har hatt en strategisk plassering som en beskytta havn på den farlige skipsleia langs Jæren, like sør for det viktige Boknafjordområdet. Rundt Hafrsfjord finnes den største konsentrasjonen av nausttufter fra forhistorisk tid og middelalder som er kjent i Norge. Flere er fremdeles synlige, for eksempel på strekningen mellom Jåsund og Hogstad. De mange og til dels store naustene som har stått her, viser at fjorden var hjemmehavn for et betydelig antall skip i perioder av jernalderen. Det er også bevart mange gravhauger, både ved innløpet, og langs hele fjorden i sin helhet. Disse ligger gjerne på godt synlige steder i landskapet. Helleristninger fra bronsealder finnes ved innløpet til fjorden, og to større felt på nordøst-siden av fjorden. Fluberget, ett av disse to, er det største helleristningsfeltet som er kjent på Jæren.
Bygdeborger er registrert på Haga, vest i fjorden, og på Myklaberget og Ytraberget sørøst i fjordarmen. Den mest kjente av bygdeborgene er Ytraberget, som ligger som en utstikker i fjorden ved Sørnesvågen. Bygdeborgen er antatt å ha vært i bruk i vikingtiden, da havet sto noe høyere enn i dag og borgen lå på en holme. Ifølge Snorre skal kong Kjotve under slaget i Hafrsfjord ha flyktet opp på en holme der det var lett å verge seg. Dette kan ha vært Ytraberget.
Langs fjorden finnes også flere bautasteiner. Flere av disse knyttes til et sagn om Erling Skjalgssons likbåre over Solahalvøya. Erling Skjalgsson var en betydelig maktperson på Jæren ved tusenårsskiftet. Området rundt Hafrsfjord har også vært et viktig strategisk område i moderne tid. Sola lufthavn var Norges første sivile lufthavn, og i 1920 ble det etablert en sivil sjøflyhavn ved Sola Sjø, i sørvestlige del av Hafrsfjord. Området ble videreutviklet av okkupasjonsmakten under andre verdenskrig. Betongdekket og flere hangarer er i dag intakt.

Låg-Jæren er et vidt og åpent slettelandskap som strekker seg helt ut til havet og utgjør Norges største lavlandsslette. Det flate og bølgende landskapet er bygget opp av dype morenemasser som gir svært gode jordbruksforhold. Kyststripen veksler mellom sanddynestrender, rullesteinstrender og bergkyst. Området har en dyp og mangfoldig brukshistorie, som gjenspeiles i mange kulturminner fra alle perioder. Utskiftingene på 1800-tallet og fram til første verdenskrig førte med seg store endringer i kulturlandskapet på Jæren. De tradisjonelle kulturmarkstypene lynghei, myrer og utmark dominerte tidligere landskapet sammen med en rekke større og mindre vann. I dag ligger Orrevatnet og Horpestadvatnet i Klepp igjen som sjeldne vannspeil i landskapet. Lynghei og myrer er i stor grad erstattet med fulldyrka areal, der de mange rette skiftegjerdene som deler jorda opp i et «lappeteppe», er et særmerke. Gårdstunene lå før de store utskiftingene på små morenehøyder i det flate landskapet.
I dag finnes rester etter de gamle klyngetunene flere steder, for eksempel på Kvassheim, Hårr og på Vig. Bygningsmassen i tunene på Låg-Jæren er i stor grad utskiftet og restaurert. Det finnes bare noen svært få eksempler igjen av «jærhuset», den særmerkte byggeskikken på Jæren før 1900. Det lave, tømmerbygde jærhuset hadde skuter i kortendene, og var godt tilpassa det jærske landskapet og klimaet. På strekningen mellom Varhaug og Nærland i Hå finner man noen fine eksempler, de mest kjente ligger på Grødalandstunet og på Hå gamle prestegård.
Låg-Jæren er blant de rikeste fornminneområdene i landet og her finnes kulturminner fra alle perioder av forhistorien. «Flintmarkene» på Orre, Sele og på Solasanden er særlig kjent. Her ble det i forrige århundre samlet inn store mengder lintredskaper fra steinalder.
I rullesteinsbeltene langs kysten er de mange strandgravfeltene fremtredende og særmerkte. Fra Ogna til Sele regner en med at det finnes til sammen 700-800 gravhauger og gravrøyser bygget opp av rullestein fra strendene. Strandgravfeltene vitner om særlig rike storgårder langs Jærkysten i jernalderen. Det gjør også jernalderens austtufter, for selv om det i dag er dårlige havneforhold på Sør Jæren, var forholdene annerledes i jernalderen med en til to meter høyere havnivå. I tillegg til de gode forholdene for jordbruk, må kontakten over Nordsjøen ha vært viktig for etableringa av storgårdene på Jæren i jernalderen. Langs kysten og noe inn i landet finnes også mer enkeltliggende monumentale gravminner, både fra bronse- og jernalderen. Haugene ligger ofte i de beste jordbruksområdene, på de langstrakte lettdrenerte moreneryggene. De store haugene bryter med de naturlige linjene i terrenget, og er derfor særlig synlige i landskapet.
Langs Jærkysten er det flere viktige middelalderkirkesteder, blant annet på Varhaug, Orre, Bore og Nærland. Disse vitner også om kommunikasjonslinjer og maktforhold i landskapet. Middelalderkirkegården på Nord-Varhaug er vakker og fremtredende i det åpne kystlandskapet, det er også Orre gamle kirke.
Den gamle ferdselsvegen «Kongevegen» snor seg langs strandlinjen på deler av kystlinjen. Den ble tilrettelagt for kjerre og vogn etter kongelig bud i 1663. Vegen er i dag en populær turveg og binder viktige kulturmiljøer sammen. Kystkulturen langs Jærkysten er mangfoldig og denne kyststrekningen ble tidligere ansett som en av de farligste i Europa, fordi det finnes få naturlige havner her. Jærkysten rommer mange historier om skipsvrak og redningshistorie. Den første kunstige havnen for litt større fiskebåter ble bygget på Obrestad i 1874 og er i dag fredet. Fyrstasjonene på Kvassheim, Obrestad og Ertenstein er kulturminner av høy verdi som er karakteristiske og viktige markører i landskapet. Naustene har også en viktig historiefortellende verdi om havets betydning for menneskene langs kysten. De har en fremtredende plass i det åpne kystlandskapet. Steinnaustene nedenfor brattkanten på Hårr er karakteristiske, der de formelig kryper opp av rullesteinsbeltet. Seilingsmerker, for eksempel på Reve og på Sele, er også viktige markører. Under andre verdenskrig var Jæren et viktig og tungt befestet ledd i Atlanterhavsvollen som strakk seg fra Spania til Russland. Dette festningsverket skulle hindre alliert invasjon fra vest, og mot slutten av krigen fremsto Jærstrendene som det mest sannsynlige angrepsstedet for allierte tropper. I dag kan vi se rester etter dette forsvarsverket langs hele Jærkysten i form av bunkere, kanonstillinger, fort, pansermurer og voller. Hitlertennene på Brusand er kanskje det mest kjente krigsminnet. Disse stridsvognsperrene av stein og sement er fremdeles særlig godt synlige mellom vegen og stranden på Brusand.
Jærkysten har også en sentral plass i den nasjonale maler- og dikterkunsten mot slutten av 1800-tallet. Kunstnere som blant annet Kitty Kielland, Alexander Kielland og Arne Garborg skildret det uvanlige landskapet med uendelig himmel og hav, og det spesielle lyset.

I de bratte skogkledde liene på nordsiden av det langstrakte Ørsdalsvatnet, ligger strandagårdene på rekke og rad. Her ligger gårdene Kleppali, Landsdal, Lindnes, Klampen og Kalveskog i et dramatisk landskap. Strandagårdene har vært drevet på små, skrinne jordflekker i fjellsidene. De fleste av disse gårdene er fraflyttet i dag, men noen brukes som feriesteder. På Klampen og Kalveskog ligger bare tuftene igjen etter den tidligere gårdsbebyggelsen. Geiler og steingarder, bakkemurer og røyser er imidlertid flere steder bevart på disse småbrukene. Dette er viktige strukturer som vitner om tidligere driftsformer i det brattlendte landskapet. Dyrskog er kanskje den best bevarte av gårdene her. Gården er vegløs og ligger delvis på hyller i den sørvendte dalsida. Her finnes blant annet 35 gamle eplesorter, flere av disse er sjeldne eller enestående i dag. Gården er rik på kulturminner, for eksempel en vassdreven gårdssag, kvernhus med stem, hjemmelaga høypresse, oppmurte veger, steingarder, særprega naustmiljø og driftsbygninger. Dyrskog er et komplett kulturmiljø, vel bevart og uten vesentlige inngrep. Den sørlige bredden av Ørsdalsvatnet preges i større grad av hyttefelt og moderne gårdsdrift, særlig i den vestligste delen. På Hytland og på Lauperak noe lenger øst, drives i dag moderne gårdsdrift med en intensiv nydyrkingsvirksomhet.
Ingen av gårdene på nordsiden av Ørsdalsvatnet har vegforbindelse, og kommunikasjonen med omverden gikk over Ørsdalsvatnet for både strandagardene og de rikere gårdene lenger inne i selve Ørsdalen. Motorbåten Lillegutt ble kjøpt av bøndene i 1900 og fraktet både folk og varer. Senere på 1900-tallet gikk det organisert rutetrafikk med «M/K Ørsdølen» frem til 1983. I dag går båten i turisttrafikk på Ørsdalsvatnet. Strandagårdene i fjellsidene på nordsiden av Ørsdalsvatnet, står i kontrast til landbruket ved Ørsdalsvatnets østlige ende. Ørsdalen er en rik jordbruksbygd, preget av moderne jordbruk. De store fruktbare markene på begge sider av elva Storåna har vært drevet siden jernalderen og dalen har omfattende spor fra fortiden på moene langs elva, fra bredden av Ørsdalsvatnet, og innover hele dalen. Ved Ørsdalsvatnet er dalen bredest, og det er de vestligste delene som i størst grad er preget av moderne jordbruk, med grønne dyrka marker og moderne steingarder. Det østlige og smalere partiet er i mindre grad oppdyrka, og her ligger de største gårdsanleggene, rydnings- og gravfeltene i et helhetlig og i stor grad intakt landskap. De store gravfeltene er spesielt synlige i landskapet. Om man fortsetter videre innover dalen mot øst, kommer man til Bjordal. Et omfattende nettverk av godt bevarte bakkemurer og fint rydda røyser, styvingstrær og oppmurte veger i skråningene ovenfor gården er spor etter eldre driftsformer i de bratte liene. Gården er fortsatt i drift og representerer den østligste utposten på den kjørbare vegen gjennom dalen. Fra Bjordal går det eldre ferdselsveger mot øst, og i fjellet mot nord, til fjellgårdene i Kvitladalen. Kvitladalen er en av de best bevarte fjelldalene i Rogaland. Langs hele daldraget, fra Skreå i Agder i nordøst til Austdal og Eik i vest, ligger synlige kulturminner fra minst syv århundrers gårdsdrift tilpasset fjelldalens klima og naturressurser. Særlig fremstår den flate grussletten ved Kvitlen som et særpreget kulturlandskap. Omgitt av bratte, bjørkekledde fjellsider ligger restene etter fjellgården med fem avlange hustufter, geil, gardfar, brønner og bekkekvernanlegg. Kvitlens historie går tilbake til middelalderen, og ble drevet helt fram til 1938, da husene brant ned og stedet ble fraflyttet. På veg inn til Kvitlen fra Bjordal ligger nabogården Brattebø. Her er noe av bebyggelsen bevart, og andre spor etter driften er også her fremdeles synlig i landskapet.
Den gamle ferdsels- og driftevegen mellom Skreå i Sirdal og Jæren går gjennom Austdalen, forbi disse fjellgårdene. Vegen er mange steder steinlagt og fint tillaget. Dette gjelder ikke minst langs nordsiden av Laugarvatnet der den er delvis bygget ut i selve vatnet. Ved fjellet Gudlen i Ørsdalen ble det i perioder, mellom 1904 og 1954, drevet gruvedrift på forekomster av Wolframitt og Cheelitt som brukes i stålindustrien. Gruvene ligger flere steder i stupbratt terreng, de høyeste 780 meter over havet. Driften har satt betydelige spor i landskapet der gruveinngangene og slagghaugene ved fjellfoten er de tydeligste i dag. Her finnes det også fremtredende bygningsrester etter kraftverk, oppredningsverk, taubaner, hytter og mannskapsbrakker, gruveinnganger, skjæringer og andre installasjoner i tilknytning til gruvedriften, både nede i dalen og høyt oppe i fjellet, der de fleste gruvene ligger.