Landskapet favner spennet og kontrasten mellom den lavereliggende morenesletta Låg-Jæren, dominert av moderne industrielt jordbruk med grønne og bølgende marker, og dal- og heilandskapet innenfor, med mer berg i dagen, kulturbeite, lyngheier og myrdrag. Det moderne landbruket dominerer vest for Håånå og langs Undheimsånå. Landskapet karakteriseres her av lave, bølgende bakker, steingarder, irrgrønne åkre og noe eng og steinete beitemark. De moderne steingardene følger eiendomsgrensene som langstrakte teiger ned mot elvene, og gårdstunene ligger spredt, slik vi kjenner det fra Låg-Jæren. Mot nordøst er landskapet mer kupert og kulturbeite og kystlynghei dominerer, med enkelte innslag av dyrka marker og planta granskog. Store steinblokker er karakteristiske innslag i de steinete bakkene nordøst i området.
Øst og sørøst for Taksdalsvatnet reiser et mer markant heilandskap seg. De østlige skråningene er skogkledte. Deler av denne skogen er verna edellauvskog med eik, hassel, lind og bjørk og er en av de små restene som er igjen av denne skogstypen på Jæren. Heiene sør og øst for Taksdalsvatnet karakteriseres av høyere topper og mer berg i dagen. I disse heiene finner vi også Arne Garborgs dikterstue «Knudaheio». Omgitt av fine fiskevann og fiskerike elver har dette landskapet vært en naturlig plass for bosetting langt tilbake i tid. Håelva er kjent som en fiskerik elv, og historisk er den en av de viktigste elvene for perlefiske i Norge.
Gården Hadland skiller seg særlig ut, blant annet på bakgrunn av ekstensiv drift de siste 50 årene. Landskapet på gården er åpent og mot vest ser man havet. Tilbaketrukket i bakkant, ligger fjellene. Det er registrert en stor mengde fornminner her, hovedsakelig røyser, til sammen nærmere 500 enkeltminner. De utallige gravrøysene, små og store, ligger samlet i flere «gravheier». Landskapet framstår som en mosaikk der kulturminnene ligger på de tørrere høydedragene, og viktige naturverdier finnes i de våtere myrdragene. Gamle, nedrasa og overgrodde steingarder slynger seg fra den ene jordfaste steinen til den andre, i kontrast til dagens linjalbeine skiftegjerder. Steingardene kan vitne om at inndelingen av landskapet var mykere og annerledes da gravheiene var i bruk. Det er registrert et mulig ålefangstanlegg i fuktområdet langs elva, en sjelden kulturminnetype.
I utmarka finnes også mange spor etter bruken av heia i nyere tid til gjeting, høysanking og torvtaking i form av innhegninger, torvveger og stakketufter. Hadland grenser mot øst til Sæland og det forhistoriske gårdsanlegget Lyngaland. Landskapet er preget av kulturbeite og noe lynghei. Lyngaland er et stort og helhetlig gårdsanlegg med hustufter, gardfar, innhegninger, åkerrein og geil, omgitt av minst 90 røyser.
I heia øst for bygda Undheim, sørøst i landskapet, finner vi Arne Garborgs Knudaheio, et jærhus oppført av Arne Garborg i 1898, til bruk som dikterstue og feriested. Forfatteren var født og oppvokst på Garborg, få kilometer vest for dikterstuen. I de knausete lyngheiene rundt Knudaheio, gjette han sauer i sin barndom og ungdom. Arne Garborg var den første jærbu som løftet Jæren fram i diktingen med beskrivelser av både naturen og folket. De rette skiftegjerdene er i dag et særlig framtredende trekk i lyngheilandskapet rundt Knudaheio. I disse heiene lå det på Arne Garborgs tid flere husmannsplasser, rydda på midten av 1800-tallet. Djupedal var en slik plass, rydda på 1850-tallet, men fraflytta på begynnelsen av 1900-tallet. Husmannsplassen ligger i dag som et arkaisk minne om husmannsvesenet. Sporene etter det levde livet på plassen er mange og danner et spennende kulturmiljø.

I Områdene rundt Vikeså finnes flere store forhistoriske ødegårdsanlegg innenfor en begrenset radius, hvor Auglend, Storrsheia, Uadal, Lerkebakken (Hustoptånna), Hadland og Monæ er de største. De ligger mellom 125 og 245 moh. i et dal- og heilandskap som preges av kystlynghei, slåtte- og beitemyr, samt gårdsbebyggelse og dyrka mark. Innenfor landskapet finnes også noe innslag av planteskog og skog, særlig i skråningene. Daldragene i landskapet omgis av høyere berg- og fjellmassiver med runde former og mye berg i dagen. Svelavatnet og Bjerkreimsvassdraget ligger i daldraget gjennom Storrsheia og ødegårdene øst i området har utsyn over disse vannene. Selv om landskapet i dag kuttes av E39 som følger daldraget gjennom Storrsheia, og av noen mindre virksomheter langs denne og langs Skjævelandsånå, fremstår det i stor grad som et sammenhengende landskap, i en mosaikk av beiteområder, dyrka marker, skog, berg og vann. Området preges i større grad av moderne landbruk i dalsidene mot vest og i nord.
I Rogaland finnes et særlig stort antall ødegårder fra jernalder bevart. Fra romertid, om lag 200 e.Kr., ser man en større kontinuitet i gårdsbosetningen og det utvikler seg nye måter å drive husdyrhold på. Enkeltgården blir bygget etter et fast skjema og kulturlandskapet låses i en innmark-utmark-struktur med markagard og fegater. Den karakteristiske sørvestnorske gården består nå gjerne av to parallelle langhus i tunet, et stort og et mindre, fegate, markagard, åkerland, åkerreiner, rydningsrøyser og gravhauger. Økt bruk av stein til gjerder og i bygninger har gjort at anleggene mange steder fremdeles er synlige i terrenget.
Flere av anleggene rundt Vikeså ble undersøkt av arkeologen Jan Petersen på 1920- og 30-tallet, og hans arbeid har vært svært viktig i norsk jernalder- og gårdsforskning. Området blir gjerne kalt et laboratorium for utforskingen av jernalderens gårdshistorie i Norge. Anleggene danner i dag arkaiske mønstre av steinstrenger, røyser og voller i landskapet. Dersom man ser nærmere etter, følger mønstrene den faste inndelingen som beskrevet ovenfor. Ødegårdene består alle av to eller flere hustufter i tunet. Alle, foruten Lerbakken, har en fegate som fører fra langhuset og går over i utgarder som skiller innmarka fra utmarka. Vi finner åkerlappene igjen flere steder, på Uadal og på Auglend er de særlig synlige. Både på innmarka og på utmarka ligger grav- og rydningsrøyser. På Storrsheia og på Uadal er det registrert nærmere 100 større og mindre røyser i tilknytning til gården. Røysene har stor variasjon i form, størrelse og grad av synlighet. Gravrøysene framstår mange steder som monumentale og tydelige gravanlegg av synlige steiner, mens andre er mindre, mer overgrodd og mer uanselige. De mange rydningsrøysene er også mer eller mindre synlige i terrenget. Plasseringen av gårdene i landskapet, og den romlige fordelingen av strukturene, vitner om organisering av gården og om menneskenes landskapsbruk. Menneskene på disse plassene har dyrket korn på små åkerlapper i innmarka. Dyrene har gått på beite i bakkene rundt. Fegatene har gjort det mulig å flytte buskapen mellom utmarksbeite og fjøs hver dag, og innhegningen har vært med på å holde dyra skilt fra teigene i innmarka. Vannene og elvene i området må ha gitt tilgang på fisk og de omkringliggende fjellene og skogene har vært brukt til jakt og fangst. Petersens studier viser at bosetningen på ødegårdene rundt Storrsheia har noe ulike tidshorisonter, men at de i hovedsakelig spenner i tid fra yngre romertid til vikingtid (200-900 e.Kr). Mange har ligget brakk i ulike perioder for så å bli tatt i bruk igjen, men alle ser ut til å være i drift i folkevandringstiden (400-550 e.Kr.). Dette var en ekspansjonstid i store deler av landet, og bosetningen nådde da langt utover de gode jordbruksområdene. Brått endres dette bildet, og mange hundre gårder ble forlatt på slutten av 500-tallet. Denne ødeleggingsperioden er også synlig i det arkeologiske materialet på Storrsheia. Flere av anleggene ble imidlertid tatt opp igjen tidlig i vikingetid og Uadal har også vært i bruk i tidlig middelalder. Gjenbruken av plassene er godt synlig på flere av ødegårdsanleggene. Strukturer som hustufter, graver og steingarder overlapper hverandre flere steder.

Landskapet kan dels beskrives som et dødislandskap, dels som et rolig og bølgende morenelandskap. Høyderyggene innenfor området er endemorener fra det siste store breframstøtet på Jæren. Flere smårygger av grus og stein, dannet under siste del av isavsmeltingen, demmer opp for utallige små og større vann. Til forskjell fra dal- og heilandskapet lenger øst, finnes lite fjell i dagen. Synesvarden er det høyeste og eneste massive fjellet (359 moh.).
Gras, lynghei og myr, og større og mindre steinblokker, danner en mosaikk sammen med småvann og enkelte innslag av planteskog. Heiområdet er typisk for det tradisjonelle åpne beitelandskapet på HøgJæren. Slik så også Låg-Jæren ut før oppdyrkingen skjøt fart i siste halvdel av 1800-tallet. Dette landskapet kalles gjerne i dag «den siste store rest av det brune Jæren». Dette lyngheilandskapet ble utvikla som et resultat av behovet for fôr til husdyra gjennom hele året, i et samspill mellom brenning, slått og beite. Lyngheidrifta var kjent allerede i steinalderen, men brer om seg fra slutten av bronsealderen. Dette medførte at området begynte å bli skogfattig allerede for 3500 år siden; bare 30 % av vegetasjonsdekket var da skog, resten var lyng- og grashei. I jernalderen skjer det en ytterligere intensivering av bruken av heiområdene på Høg-Jæren.
Lyngheia er menneskeskapt og dette området rommer også synlige spor etter bruken av landskapet. Her finnes flere forhistoriske gårdsanlegg fra jernalder og middelalder, både langs bredden av Storamos, ved Vandavatnet og ved Litla Vandavatnet, samt ved Rinnarhagen og Rinnå. Hustufter, markagjerder, rydninger og ødeåkre er bevart i tilknytning til flere av disse anleggene. Langs bredden av Storamos ligger også en rekke boplasser som kan dateres til eldre- og yngre steinalder, noe som gir området stor tidsdybde.
Innenfor lyngheia finnes det, i tillegg til ødegårder, også mange spor etter bruken av utmarka. Tufter etter gjeterhytter og støler, høyløer, torvløer og torvveger, steingjerder, melkeplasser, innhegninger og stakkeplasser. Mange av disse kulturminnene har vært i bruk på 16-,17- og 1800-tallet, og noen til utpå 1900-tallet, men dateringsprøver viser flere steder bruk tilbake til vikingetid og middelalder også for disse strukturene. Flere viktige ferdselsveger gikk gjennom denne heia. De fulgte gjerne de tørre og lett drenerte moreneryggene i landskapet. I områdene utenfor Synesvarden landskapsvernområde, særlig mot Buevegen i nord og ved gårdstunene, finnes større innslag av dyrka mark, landbruksveger og planta barskog. Nærheten til heimagarden er et sentralt trekk ved bruken av heiene på Høg-Jæren og gjorde det mulig å gå fram og tilbake til stølen hver dag. Eiendomsstrukturen er talende, mange steder strekker eiendommene seg fra gårdstunet, med tilgrensende dyrka marker, og oppover i utmarka. Men også kystgårdene, som ikke ligger i direkte tilknytning til utmarksheiene, hadde slåtte- og torvretter her til langt ut på 1800-tallet.
Rogaland hører til under området hvor slåtteseterbruk dominerte. Det vil si at fôrsankinga i utmarka var viktigere enn at melken ble foredla på stølen. De ulike stakketradisjonene er derfor særlig interessante. Bare på gården Aniksdal er det registrert 22 stakketufter! I dette landskapet kan trolig de eldste stakketuftene dateres tilbake til jernalder. Stakketuftene varierer i størrelse og utforming, men kan i hovedsak deles i to grupper: med og uten hegn (voll/steingard) rundt. De siste er trolig de yngste.

Helt sør i Rogaland ligger Dalanes særegne anortosittlandskap. Anortositt er en dypbergart som gir Dalane et nakent «månelandskap» med helt spesielle steinformasjoner, og med små grønne sprekkedaler mellom. Bergarten gir opphav til et næringsfattig jordsmonn og som dermed ligger nakent fram i dagen, og gir landskapet et småknudrete og karrig preg.
Anortosittlandskap finnes få andre steder på jorden. Innenfor dette særegne geologiske området finnes store mineralressurser, og dette har lagt grunnlaget for en over 150 år lang bergverkshistorie. I dag er Sokndal Norges største bergverkskommune. Landskap og geologi har også lagt premissene for en marginal og særegen jordbruksdrift. Mange av heiagardane har drevet ekstensivt jordbruk der utslåtten var viktig. I dette golde landskapet, har menneskene alltid måttet ty til flere næringsveger for å overleve. Kystfisket var tradisjonelt den viktigste tilleggsnæringen til jordbruket, både som matauk og som inntektskilde. På 1800 tallet vokste bergverksindustrien fram og gav nye muligheter for livberging. I motsetning til tidlig industri mange andre steder i landet, der mennesker gjerne flyttet til selve industristedet, ble de fleste i Dalane boende på gårdene og drev med fiske og jordbruk ved siden av arbeidet i gruvene.
Landskapet illustrerer denne spesielle sammenhengen mellom jordbruk og bergverksdrift i Dalane. Innenfor området finnes flere kulturmiljø som kan knyttes til gruvedriften på 1800- og tidlig 1900-tall. Gruvedriften ved Blåfjell startet opp i 1863 og representerer den første, større industrivirksomheten i Sokndal. Det finnes et 20-talls små og store gruveinnslag hvor man utvant titanholdig jernmalm. I tilknytning til gruvene ble det reist et lite bygningsmiljø, og tuftene etter dette er synlige i dag. For å frakte malmen videre ble det bygget en åtte kilometer lang jernbane mellom Blåfjell og Rekefjord. Denne malmbanen er Rogalands første jernbane og er et imponerende stykke ingeniørkunst med flotte steinsatte partier. Traseen følger naturlig dalen som strekker seg fra Hauge sentrum til Guddalsvatnet. Fra Rekefjord ble malmen eksportert til England for smelting. Totalt ble det utvunnet omtrent 80 000 tonn malm fra Blåfjell frem til 1876 da virksomheten ble lagt ned. I 1916 startet A/S Titania opp drift for uttak av titan på Sandbekk, bare noen kilometer nordøst for Blåfjell. Antall ansatte på Sandbekk økte fra rundt 90 i 1916 til over 500 i 1936. Fra Sandbekk ble titanen fraktet med taubane til Jøssingfjord for transport ut av landet. Deler av denne taubanen er bevart. I tillegg består et stort bygningsmiljø med blant annet velferdsbygg, kompressorbygg, lokstall, messe og funksjonærboliger. Gruvedriften på Sandbekk medførte store inngrep i landskapet, med gruveinnganger, infrastruktur og deponier med sand som er avfall fra produksjonen. Sanden ble deponert over store områder mellom bergnabbene ovenfor gruvene, og landskapet her ble fullstendig transformert. Driften på Sandbekk ble gradvis avsluttet frem mot 1965. Sentralt på den golde og værharde kyststrekningen mellom Lista og Jæren, ligger Jøssingfjorden. Fjorden er 2,5 kilometer lang og skjærer seg dramatisk inn i det nakne fjellmassivet. Industrihistorien her startet allerede tidlig på 1900-tallet og innen 1920 var det etablert både tremelfabrikk, sjamottefabrikk (brent leire), stålsmelteverk og sinksmelteverk i Jøssingfjord. Hele tre kraftstasjoner var i drift samtidig. Den åpenbare bakgrunnen for industrietableringene var tilgangen til naturressurser i form av råvarer og vannkraft, men også de gode havneforholdene og kort avstand til kontinentet var viktig. Selv om det fra 1960-tallet er Titania sitt dagbrudd på Tellnes med verdens største ilmenittforekomst, som har preget Jøssingfjord, er det også flere spor etter disse tidlige, men mer kortvarige industrieventyrene som gir en historisk dybde til landskapet.
Jøssingfjord er også kjent for «Altmark-saken» som fant sted i februar 1940. Et tysk militærskip, «Altmark», med 300 allierte fanger om bord, søkte dekning i Jøssingfjord. Skipet ble bordet av britiske soldater, flere tyske soldater døde, og de allierte fangene ble satt fri. Ordet «jøssing» ble etter krigen selve urbegrepet på norsk motstandsholdning mot den tyske okkupasjonsmakten. Jøssingfjorden er sist, men ikke minst, kjent for de to ikoniske husene under Helleren. I le for regn og vind, under Helleren, ligger de to små bolighusene fra siste del av 1700- og begynnelsen av 1800-tallet. Området under helleren har vært brukt av mennesker siden steinalderen. I tillegg til Helleren-husene, representerer gårdene ved Knubedal, Øvre Lauvås, Bu, Vinterstø, Dydland og Reg den marginale gårdsdriften som har blitt drevet i Sokndal gjennom tidene. En har dyrka jorda på de stedene der det var mulig, i sprekker og daler mellom fjell og berg. Sporene etter gamle driftsformer, med rydninger, bakkemurer, slåtteenger, styvingstrær og tufter, er fremtredende på flere av disse gårdene, og på flere finnes også autentiske bygningsmiljø intakt. For å overleve har kystfiske vært en viktig tilleggsnæring, og flere steder utgjorde ressursene fra havet et like viktig bidrag til økonomien som den avkastningen jordbruket gav. Sporene etter strandsitterplasser, naust og båtstøer er synlige, både i Jøssingfjord og i Knubedal.

Den Trondhjemske postvei mellom Bergen og Trondhjem ble anlagt i siste del av 1700-tallet, og er et veghistorisk kulturminne som representerer kommunikasjonslinjen mellom datidens største norske byer. Deler av strekningen er fredet, vernet eller angitt med hensynssoner i kommuneplaner. Strekningen er del av kystpostruta mellom Stavanger, Bergen og Trondheim. Vegen har høy verneverdi og gir innsikt i verdien av dette nasjonale sambandet og hvilken innsats som måtte til for å bygge og opprettholde den. Vegen snor seg gjennom et kupert kystlandskap, over fjellpassasjer og slynger seg ned bratte heng, og krysser flere lange fjordarmer. Fjordkryssinger utgjorde en betydelig del av postvegen. Postvegen er totalt 695 km, hvorav 150 km er kryssing av fjorder og innsjøer.
Vegen ble for en stor del anlagt over eldre rideveger, men har også strekninger som var helt nye på slutten av 1700-tallet. Vegen var bygget etter generalvegmesterens instruks og tilstreber en rett og effektiv linjeføring i tråd med datidens byggeprinsipp inspirert av franske vegbyggingsingeniører.
Mye av vegen er bevart og flere av de eldre intakte delene av vegen er i bruk, enten som turveier eller som mindre lokalveier. Men deler er også overbygget og tapt under moderne asfalterte veier, eller er borte under nyere industriområder eller boligfelt. Noen steder er vegen overpløyd, og har mer eller mindre forsvunnet i dyrket mark.
Hele traséen fra slutten av 1700-tallet er nå forsøkt rekonstruert. Dette er gjort utfra eksisterende innmålingsdata, og bruk av terrengmodeller og ortofoto i kombinasjon med eldre registreringsrapporter, historiske kart og skriftlige kilder. Kvalitetssikring i felt og innmålinger av strekninger det knytter seg usikkerhet omkring er planlagt, slik at unøyaktigheter vil korrigeres og justeringer av kulturminnets linjeføring vil forekomme.

Sons utvikling som handelssted kan spores helt tilbake til 1154, men den første sikre referansen ble gjort i Diplomatarium Islandicum fra 1342, der Sonakaupangen nevnes. Arkeologiske undersøkelser og skriftlige kilder forteller om Sons betydning som handelssted fra middelalderen og framover og at den første bebyggelsen kom ifølge både arkeologiske og skriftlige kilder i første halvdel av 1600-tallet. Arkeologiske funn som er bevart under torget er rekonstruert i dagens torg og stedets historie er godt formidlet på forskjellig vis.
Son vokste fram som havn for utskipingen av trelast. Mellom 1500- til 1800-tallet var det betydelig eksport til de nordeuropeiske landene, hvor særlig handelen med Holland var viktig. Etter at Son ble ladested under Oslo og eget tollsted fra 1604 økte innbyggertallet. Skipsfarten førte til etablering av båtbyggerier og verft og i andre halvdel av 1800-tallet ble iseksport en betydelig næring. Son fikk dampskipforbindelse i 1855, og ble fra da av en populær turistdestinasjon, blant annet på bakgrunn av rikelige bademuligheter langs byens strender.
I Son sentrum finnes flere handelsgårder som vitner om stedets historie som ladested og sjøfartsby. I løpet av 1600-, 1700 og 1800-tallet slo flere handelsfamilier og redere seg ned her. Handelen med Holland ga en rekke utenlandske impulser til stedet, blant annet i form av hollandsk tegl og takstein til bygningene. Disse husene som ligger på torget er monumentale både i størrelses og stilart, og med materiale som blant annet bindingsverk. Torget er en såkalt "rettet" plass, ved at det åpner seg mot sjøen. Kulturmiljøet preges forøvrig av gjennomgående små, enetasjes hus med saltak fra 1700, 1800 og 1900-tallet, bygget for småkårsfolk på små tomter med tilknytning til sjøfart og fiske. Bebyggelsen er selvgrodd og det naturlige terrenget med fjellknauser og vegetasjon er godt bevart. Det finnes også spor etter kombinasjonsbruk, fiske og husdyrhold, der enkelte av uthusene fremdeles er bevart.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Høydedraget med vegetasjon bør bevares. Det bør ikke foretas planering, graving eller fylling.
• Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av trehus bør unngås.
• Riving av murhus bør unngås.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også varmepumper, skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus- og hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Bragernes var en av to byer, Bragernes og Strømsø, på hver sin side av Drammenselva. Kulturmiljøet omfatter det mest sentrale byrommet i Drammen på begge sider av elva. Innenfor miljøet finnes bebyggelse fra mange ulike tidsepoker i flere ulike stilarter. Området består blant annet av bygninger for forretning og handel, boliger, offentlige bygninger og samferdsel og infrastruktur.
Området kjennetegnes av en ny helhetlig byplan som ble laget etter en bybrann i 1866. Planen kjennetegnes ved at den er en kvadratur, symmetrisk dannet rundt en sentralakse, som binder de to bydelene på hver side av elven sammen. Rutenettmønsteret består av brede gater, som skulle hindre nye storbranner, med tre markante allmenninger. Allmenningene i Gamle kirkeplass, Bragernes torg og Erik Børresens allé kan alle oppleves den dag i dag. Som følge av planen ble flere monumentale bygninger reist, som Bragernes kirke, Drammens teater og Drammens børs.
I den midterste av de tre allmenningene ligger byaksen som går fra Strømsø torg, over den nye broen til Bragernes torg og videre opp til Bragernes kirke. Kirken ligger som et fondmotiv midt i siktlinjen. I tillegg til å være en viktig sikkerhet mot nye storbranner, fungerte alléene i Drammen også som sosiale rom og som viktige estetiske byplangrep. Byaksen mellom Bragernes kirke og Strømsø torg er et monumentalt byplanmessig grep av nasjonal interesse.
I tillegg til disse monumentale grepene fastsatte byplanen en ramme på 14 meters gesimshøyde for murhus og 5 meter for trehus. Det utviklet seg da en halvannen etasjes (lav toetasjes) trehustype som har fått betegnelsen «Drammenshuset». Den har trekk fra sveitserhusstilen, men har en egen karakter gjennom det karakteristiske båndet under gesimsen med små vindusåpninger.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.​
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
- Siktlinjer mellom Stromsø torg og Bragernes kirke bør ivaretas.
- Gateløp som er åpne mot Drammenselva bør ikke lukkes igjen.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
- Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten, som Bragernes kirke, Drammens teater og Drammens børs, bør ivaretas.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldige tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den fortsatt uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
- Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
- Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, inkludert material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, og dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
- I aksen mellom Bragernes kirke og Strømsø torg bør eksisterende brosteinsbelegg og elementer som er karakteristiske for området bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
- Hageareal og verdifulle trær i aksen mellom Bragernes kirke og Strømsø torg bør bevares.

Seebergløkken, vest for Bragernes kirkegård, ble regulert i 1904 med to gateløp parallelt med kirkegården. Den vestre gaten, Amtmand Bangs gate, ble opparbeidet umiddelbart. Ved inngangen til 1930-årene ble også «Det engelske kvartal» ved Capjons gate anlagt. Området ble anlagt som et engelskinspirert boligmiljø, med variert småhusbebyggelse med hager med muligheter for dyrking av frukt, bær og grønnsaker, det vil si det vi ofte karakteriserer som «hagebyideal».
Etter forslag fra arkitekt Bjarne Thinn Syvertsen ble Capjons gate i 1929 omregulert og bebygget med hans engelskinspirerte hustype, et hageby-uttrykk, hvor arkitekturen har trekk fra både klassisisme og funkis. Boligene i Amtmand Bangs gate ble reist over en 30 års periode, og består derfor av forskjellige stilarter, fra sveitserstil til 1920 årenes klassisisme- og funkisinnflytelser.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.​
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
- Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
Objektnivå
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
- Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
- Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Strømsø er sammen med Bragernes opprinnelig to selvstendige tettsteder som nå inngår i Drammen. Tettstedene befant seg på hver sin side av Drammenselva, med Strømsø på sørsiden og Bragernes på nordsiden av elva. Strømsø ble ladested midt på 1600-tallet og ble rundt 1800-tallet slått sammen med Bragernes når Drammen ble kjøpstad.
På Strømsø ligger store deler av den gamle bystrukturen fremdeles intakt. I Tollbugata ligger de store bolig- og handelshusene, bygget fra slutten av 1600-tallet til første halvdel av 1800-tallet. Kulturmiljøet rundt Tollbugata gir oss et godt bilde av handelsborgernes storstilte murgårdsbyggerier. I sidegater og bakgater finner vi bevarte deler av småkårsbebyggelse, i hovedsak trehusbebyggelse, fra samme tidsrom.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet.  Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.​
- Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
- Elveløpet med sidearealer og elvestryk bør bevares.
- Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
- Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten, som Strømsø kirke, bør ivaretas.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
- Nye elementer og andre konstruksjoner bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
- Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
- Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
- Hageareal og verdifulle trær bør bevares.