Nord-Halden vokste frem langs en hovedakse og -ferdeselsåre som gikk der Storgata er i dag, og langs Tista. Begge er veitraseer fra 1700-tallet. Området har vært utsatt for flere branner blant annet i 1759 og 1826, store deler av bebyggelsen er derfor fra tiden etter 1826, med unntak av Kongegården fra 1819, Mamengården fra 1788 og dagens rådhus. Etter brannen i 1826 ble en del bygningene bygget opp som paleebygninger for byens handels- og industripatrisiat, her er derfor Frederikshald-stilen sentral. Til paleene og bygårdene skal det ha vært tilhørende hager. Her er også mindre trehus tilhørende handelsstanden. Kvartalsstrukturen kom til etter 1826, og innad i miljøet er det også preg fra historismen.
Innenfor kulturmiljøet ligger to torv som har vært sentrale for byens ustrakte svenskehandel, dette er Christian Vs plass, og Wiels plass. Etter hvert har området vokst frem som et handelsområde med butikker, håndverksbedrifter, kafeer og pensjonater med parker og grønne lunger, slik området er i dag.
Empire er stilarten som preger miljøet i både mur og tre, derav har bygningene ulik volumitet og uttrykk, men området fremstår allikevel relativt stilmessig homogent, med visse unntak. I dag er både noen fasader og bygninger blitt endret, og nyere bygninger har kommet til, allikevel har området i stor grad bevart sin opprinnelige karakter både når det gjelder eksteriøret og bygnings- og tomtestrukturer. Gatene samt tomteinndeling vitner derfor fortsatt om borgerstandens paleer og handelsstanden mindre hus. I dag inneholder bygningsmassen både rådhus, og andre administrative funksjoner.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Elveløpet med sidearealer og elvestryk bør bevares.
• Siktlinjer fra området til festningen bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot elven bør ikke lukkes igjen.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.

Sør-Halden er en av byens eldste bydeler og vokste frem som følge av sjøfart. Deler av bebyggelsen unngikk brannen i 1826, og har derfor spor fra ladestedtiden etter brannen i 1758. I denne bydelen bodde kjøpmenn og folk tilknyttet skipsfart og skipsbyggerindustri, samt sjøfolk, håndverkere og handelsmenn. Skipperne bodde innerst i havna, mens fiskere og strandsittere bodde lengst ute. Her var skipperhus, kjøpmannsgårder, arbeiderboliger og brakker - et sosiallagskille som fortsatt er synlig i dag. Sør-Halden har tidligere bestått av tre skipsverft, her også vært flere fabrikker.
Området er en smal strandflate mellom fjorden og fjellet. Strandflaten omfatter de to holmene Huitfeldtholmen og Petersborg, ved sistnevnte lå tidligere en byport forbundet med forsvarsverkene rundt byen. Bebyggelsen følger en langstrakt lineær struktur langs ferdselsåren fra syd. I Sør-Halden ligger trehusene som en uregulert klynge med Skippergata som ryggrad, samt med små streder. Bebyggelsen mellom veien og fjellet består av trehusbebyggelse på smale, men dype tomter. Mellom veien og fjorden er bebyggelsen mer sammensatt med bygårder i tre, sjøboder og industribebyggelse i tegl. Sjøbodene og sjøen som trafikkåre var livsviktig for byens handel.
Trehusmiljøet er relativt homogent som trehusmiljø, men sammensatt av bygninger i ulik farge, detaljering, stil, og volum som i stor grad enda følger opprinnelig bebyggelsesmønster fra før 1758 og -struktur. Miljøet består i dag av ca. 75 bolighus som er relativt godt bevart.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Siktlinjer fra området til festningen bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Innen området bør terreng og stedegen vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Dersom den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.

Moss Jernverk ble opprettet i 1704 i nær tilknytning til Mosseelva, som utgjorde betydelige miljøressurser. I nærheten av jernverket ble det opprettet et brukssamfunn for arbeiderne. Dette skyldes at arbeiderne fikk bygge boliger på industrivirksomhetens eiendom. Kulturmiljøet består i dag av en samling på omtrent 20 arbeiderboliger som står i kontrast til industriherrens hovedbygning, Konventionsgården, i enden av Moss Verk mot Mossefossen.
Gjennom Moss Verk gikk tidligere hovedveien eller Kongeveien til Oslo. Arbeiderboligene slynger seg på begge sider av denne veien. Boligene ble bygget på nøysom måte, blant annet med bruk av slaggstein, et biprodukt fra jernverket, i grunnmurene. Fleste av boligene kjennetegnes av at de er små og rødmalte med hvite gerikter og delvis panelte vindskier. To bygninger skiller seg dog ut, som er av murstein og pusset slaggstein.
I nærheten av arbeiderboligene ble det bygget en ny hovedbygning for industriherrene ved jernverket i 1778 av brødrene Jess og Bernt Anker. Her hadde kong Christian Frederik residens i Norge under de diplomatiske diskusjoner og forhandlinger med den svenske Carl Johans utsending sommeren 1814. Forhandlingene som fant sted ble etter hvert til dokumentet Mossekonvensjonen, en fredsavtale som førte til unionen mellom de to selvstendige landene Norge og Sverige. Bygningen ble etter disse begivenheter kalt Konventionsgården.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Innenfor kulturmiljøet, og det tilstøtenede kulturmiljøet Møllebyen, bør Mosseelvas løp med sidearealer og elvestryk bevares.
• Siktlinjer fra Moss Verk ned til både Sponvika og Møllebyen bør bevares.
• Innen kulturmiljøet bør terreng og den naturgitte veistruktur ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret og bør unngås.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til bygningenes material- og fargebruk, dør- og vindusutforming samt øvrige bygningsdetaljer bevares. Opprinnelige bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Ved nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg bør den stedegne byggeskikken og håndverkstradisjonen opprettholdes og videreføres og tilpasses eksisterende bebyggelse.
• De historiske fargene bør videreføres, og kan tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende elementer som er karakteristiske for området, som gjerder, skilt, trapper og portstolper bør bevares. Ved vedlikehold og utbedring bør det benyttes tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nye elementer som innføres i kulturmiljøet, som gatebelegg og gatemøblering bør utformes i henhold til historisk forbilder for området.
• Tekniske innretninger, som f.eks. varmepumper, ventilasjon, heisoppbygg, skilt og reklame, bør gis en diskret utforming gjennom materialbruk og fargevalg samt ha en plassering som ikke forringer kulturmiljøets karakter.

Tømmer- og trelastindustri la grunnlaget for etableringen og veksten rundt tettstedet Strømmen/Lillestrøm så langt tilbake som fra 1400- og 1500-tallet. På grunn av den store sagbruksproduksjonen ble stedet kalt Flisbyen. Da Hovedbanen og Kongsvingerbanen ble anlagt gjennom Lillestrøm på 1850-tallet og den første dampsaga ble satt i drift rundt 1860 ble det skapt mange arbeidsplasser med tilsvarende behov for boliger som igjen ga et rikt næringsliv. Området rett nord for stasjonen var blant de første områdene som fikk boliger og veier da stasjonsbyen Lillestrøm utviklet seg. De tre sydligste kvartal av Storgata og tverrgatene Kirkegata, Voldgata og Torggata ble etablert i 1880-årene. Det er i dag flere godt bevarte trehus fra den tiden.
Trelastindustrien førte med seg et stort transportbehov og slik at det gikk faste tømmertog på skinnene, allerede før Hovedbanen offisielt ble åpnet. Etter hvert fikk Lillestrøm mye person- og godstrafikk og stedet utviklet seg som en av landets første stasjonsbyer. Den opprinnelige stasjonsbygningen i tre fra 1854 ble revet og erstattet av en ny stasjon tegnet av Gudmund Hoel, oppført i 1930 og tatt i bruk i november 1934. Den er fremdeles det store blikkfanget ved stasjonsområdet.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
•Siktlinjer fra jernbanestasjonen mot kulturmiljøet bør ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av trehus bør unngås. Dette gjelder også for murhus av kulturhistorisk interesse innenfor kulturmiljøet.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
• Fortetting/nybygg innenfor området frarådes.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også varmepumper, skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Sarpsborg ble anlagt som by under navnet Borg av Olav Haraldson (den hellige) i 1016. Rundt kongsgården Borgargerdi vokste det frem en by, som midt på 1200-tallet fikk navnet Sarpsborg. Det finnes i dag ingenting igjen av den byen Olav Haraldsson anla, bortsett fra en liten rest av jordvollen som omkranset residensbyen Borg. Etter flytting og flere bybranner ble Sarpsborg kjøpstad i 1839 og fikk sin nåværende byform med rutenettsregulert gatestruktur rundt torvet og en gateakse mot Sandesund i sørvest.
Kulturmiljøet inneholder ruinparken ved St. Nikolas kirkeruin, bygningene langs St. Maries gate, forbi Torget og til krysset ved Ringgata. Fra Torget fortsetter kulturmiljøet langs Sandesundveien og frem til Oscar Pedersens vei. Torget, St. Maries plass, Sarpsborg rådhus, Sarpsborg kirke og bygningene langs Sandesundveien ligger også innenfor kulturmiljøet.
Kulturmiljøet følger i hovedsak to akser, en langs St. Maries gate og en langs Sandesundveien/Torget/Torggata. Siktlinjene langs disse to aksene er viktig å for Sarpsborgs identitet og videre by- og stedsutvikling.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
•Siktlinjene langs aksene er viktig å ivareta.
• Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten som tårnet ved St. Nikolas kirkeruin og Sarpsborg kirke bør ivaretas.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Eksisterende elementer som gatemøblering, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener og andre konstruksjoner, som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nye elementer gatemøblering, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener og andre konstruksjoner bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Hele Kulåsparken har tilhørt Borregaard hovedgård frem til 1970-tallet. Tunet på gården ligger sør for parken. Borregaard Hovedgårds historie går tilbake til sagatiden. Fram til etter siste krig bodde generaldirektøren for Borregaard på hovedgården.
Til hovedgården hører en stor park. Allerede i 1919, etter en avtale mellom Borregaard og kommunen, ble hageanlegget åpnet for publikum. I 1926 overtok kommunen ansvaret for parken og det er blitt anlagt lekeplass, dam og et amfiteater. Den nordre delen er i sin nåværende form planlagt av professor Ola Moen ved Norges Landbrukshøgskole (NLH).
Mellom hovedgårdens tun og den opparbeidede parken ligger et boligområde som huset toppledelse i Borregaard fram til 1970-årene. Bebyggelsen er oppført fra begynnelsen av 1900-tallet og frem til midten av århundret. Området består av eneboliger med høy kvalitet på store tomter. Boligene oppfattes som en del av et sammenhengende parkbelte og området har for øvrig karakter som naturpark.
I tillegg til daglig bruk er Kulåsparken i dag et samlingssted ved arrangementer som 17. mai. Borregård hovedgård benyttes i dag som kurs- og konferansesenter.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
•Høydedraget med vegetasjon bør bevares. Det bør ikke foretas planering, graving eller fylling.
• Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Fortetting/nybygg innenfor området frarådes.
• Eksisterende elementer, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nye elementer, møblering, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener, og andre konstruksjoner bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer og andre konstruksjoner, som er karakteristiske for området, bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Hjalmar Wessel overtok som generaldirektør for Borregaard i 1917 og boligsituasjonen i Sarpsborg var en utfordring ved rekruttering av arbeidskraft. Det ble satt i gang en rekke tiltak og selskapet igangsatte boligbygging for sine arbeidere, hovedsakelig i perioden fra 1920-1940. Sammen med boliger ble det anlagt et torg, skole, forsamlingshus, idrettsplass, en golfbane og en kolonihage.
Arkitekten Oscar Hoff fikk oppdraget med å utarbeide reguleringsplan for Opsund. Planen, som fremmet i 1925, tok utgangspunkt i engelske hagebyprinsipper med småhus i tre med tilhørende hage. Fellesfunksjoner skulle ivaretas gjennom torg med forretninger, skole og forsamlingshus. Rekreasjonsmuligheter ble sett på som viktige velferdstiltak for arbeiderne og det ble derfor samtidig anlagt park, idrettsplass og golfbane. På Opsund ble det også etablert en kolonihage for dem som ikke hadde tilgang til egen hage.
De første 20 arbeiderboligene på Opsund ble tegnet av arkitektene Arne Pedersen og Th.Bjørnstad. De ble oppført rundt 1920 og følger prinsippet om «Egnehjem». Det beskriver datidens standard for arbeiderboliger og er et eksempel på datidens boligideal. Navnet kommer etter bevegelsen «Egne hjem» som fra 1900-tallet kjempet for at arbeidere skulle ha mulighet for å kunne skaffe seg selveide bosteder.
I 1932 ble det igangsatt en ny byggeplan for 25 eneboliger i funkis-stil. I senere tid har det kommet til flere ulike bygningstyper som forholder seg i stor grad til bygningsmiljøets bebyggelsesmønster, med lav frittliggende bebyggelse og grønne hager.
•Utbygging og utfylling av sjøområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Høydedraget med vegetasjon bør bevares. Det bør ikke foretas planering, graving eller fylling.
• Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Bebyggelsesmønsteret som er en viktig del av områdets historie, bør bevares og videreføres.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger innenfor tomta bør videreføres ved nye tiltak.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdier, egenart og integritet kan det gjennomføres byreparasjon. Dette kan gjøre gjennom tilbakeføring eller gjenoppbygging av bygninger som bedre viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar kulturmiljøets egenart.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og andre elementer som oppføres i området bør utformes i henhold til historiske forbilder og samsvare med områdets stedegne karakter.
• Verdifulle trær bør bevares.

Som navnet tilsier lå Banken tidligere langs en elvebanke ved Tistas utløp. Den første bosetningen lå ved stranden i den store bukta, og området ble etter hvert fylt opp med tilsig av sagmøl og flis. Avstanden til sjøen økte etter hvert som bukta ble fylt igjen, og slik oppstod navnet Banken. Bebyggelsen har her vokst frem av seg selv med tomter, bebyggelse og gater som går langs strandlinjen, og dagens bebyggelsesmønster og gateløpene er fra før 1758. Nedre og Øvre Bankegate binder sammen korte, trange og uregelmessige sidegater der arbeiderboligene ligger vegg i vegg, her slo sagbruksarbeidere seg ned. Her bodde også sjøfolk, høkere, håndverkere og handelsmenn. På Banken drev de gjerne utsalg mot gata, mens bakerier, smier og små bedrifter lå i bakgården. Denne strukturen og funksjonene er fortsatt synlig i tomteinndelingen og bygningsutstrekningen i dag.
Halden har gjennom tiden vært utsatt for flere storbranner, men Banken har i stor grad blitt spart, derfor finnes det i dag bebyggelse fra tiden etter bybrannen i 1758 i dette området. Bebyggelsen på Banken er lite endret siden da; mens østre del ble ødelagt av en brann i 1817, er vestre del i stor grad bevart fra 1700-tallet. Innad i miljøet finner vi bygningene Konservativen fra 1770, Gløersengården fra 1780, og Presthauggården fra 1760. Innenfor kulturmiljøet ligger også Frederikshald Teater fra 1838.
Utover 1900-tallet ble Banken preget av forfall og et helt kvartal i kulturmiljøet har blitt erstattet av nye bygninger. Disse er holdt i gammel trehusstil. Innad i kulturmiljøet har trehusene ulike volum, farger og stilarter. Banken fremstår i dag et god bevart homogent trehusmiljø.
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Siktlinjer fra området til elven bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot elven bør ikke lukkes igjen.
• Riving av trehus bør unngås.
• Eksisterende elementer (som brostein) som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nye elementer som gatebelegg, gatemøblering, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener og andre konstruksjoner bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.

Porsnes ligger på en liten høyde, i det som engang var et myrområde. Det er naturlig at den første bebyggelsen kom her, før myrene ble drenert. Etter at kong Christian V hadde gitt Os godset til byens innbyggere i 1686, tok det noen år før den første bebyggelsen ble reist på Porsnes. På kart fra slutten av 1700-tallet, ser en at det lå noen hus langs Laxegata og en del hus på Porsneshøyden. Disse bygningene brant ned under bybrannen i 1826, men ble raskt erstattet med ny bebyggelse. Porsnes fikk da sin nåværende gatestruktur, og her finnes fremdeles mange empirebygninger fra denne tiden.
Damhaugen har fått sitt navn etter tilsammen 6 karpedammer i varierende størrelse som lå her på 1700-tallet. De fleste bolighusene i kulturmiljøet er trehus som ble oppført på 1870- og 1880-tallet og hvor flere av disse er leiegårder i to etasjer.
Innenfor kulturmiljøet ligger det ca. 130 bygninger som er registrert som verneverdige i Halden kommunes Sentrumsplan Halden, datert 9.3.2017, inkludert uthus og vognskjul. 12 bygninger er vurdert til å ha «Høy verneverdi som enkeltobjekt», og 12 andre er gitt vernegraden «Meget høy verneverdi som del av miljø».
Gateløpene og bygningsstrukturen innenfor kulturmiljøet er godt bevart. Enkelte steder er også en del av de opprinnelige gatebreddene og gatebeleggene er intakte.
•Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør bygningene gjenoppbygges som rekonstruksjon på dokumentert grunnlag.
• Riving av trehus bør unngås.
• Riving av murhus bør unngås.

I dette delområdet finnes få fysiske spor fra tiden før 1650 med unntak av veifarene hvor veitransport til og fra byen foregikk. Veifaret Den Trondhjemske postvei fulgte blant annet det som i dag er deler av Ladegårdsgaten og over i Sandviksveien. Flere veifar rammer inn tidlig bebyggelse. Skuteviksveien er et av dem. Det var forbindelsen til sjøen på denne siden av bysentrum.
1600-1700
Bebyggelsen i Skuteviken vokste fram fra 1600-tallet. Da Christian 4 på 1630-tallet innførte rodeordningen for Bergen startet man med rode 1 på Nordnes og beveget seg innove r på Strandsiden til sentrum og ut Øvregaten til den 24, og siste, rode i Skuteviken.
Fra tiden 1650 – 1700 finnes også flere bygnings strukturer. En rekke med havnelagre i tre, Skuteviksboder 7-19 som er fredet, kan trekkes frem som et spesielt omfattende eksempel på en sammenhengende gruppe av denne type næringsbygninger som er bevart.
Navnet Skuteviken kommer antakelig av at kjøpmennene på Bryggen brukte Skuteviksfjæren til opptrekksplass når skutene skulle kjølhales. Det var bare her og på Bradbanken at det var fjærer. I utviklingen av Skuteviken må bøkker- og slakterivirksomhet nevnes spesielt. På grunn av støy og lukt fra bøkkerverkstedene ble de fortrinnsvis plassert litt utenfor sentrum.
1700-1800
På 17- og 1800-tallet var alle slaktere i byen samlet i Skuteviken, og det fantes en rekke slakterboder her. Det ble slutt på slaktingen i Skuteviken da det nye Slakterhuset ble bygget på området til tidligere Småmøllen i 1919. De fleste slakterbodene er nå revet eller innebygget i bolighusene.