I Sveagruva er det betydelige rester etter densvenske virksomheten fra 1917-25, samt noenfredete kulturminner fra Store Norske SpitsbergenKullkompanis virksomhet i 1930-årene og fra 1954.Sveaguva ble satt i brann under 2. verdenskrig.Ingen bygninger ble bevart, med unntak avtransformatortårnet. Flere bygninger ble reist likeetter krigen, i 1945 (såkalte Lenhovbrakker, kjøptinn fra Sverige).De fredete kulturminnene er regulert tilkulturminneområde i arealplan for Sveagruva fra2012.SINTEF undersøkte i 2011 den gamle kaia (Finsethog Lothe 2011).
Kulturhistorisk kontekst
Kulturmiljø med gruveby - Omfatter: Gruver, bygninger, kai. Område 8 Nordenskiöldland og Sabineland og deler av Van Mijenfjorden

Anleggsvirksomhet og utvinning av kull startet påTunheim i 1916. Bjørnøen A/S ble stiftet i 1918 og i1925 ble driften nedlagt. Fullt utviklet haddeTunheim flere gruveinnganger med daganlegg,skeideverk, jernbaneforbindelse mellom gruva ogutskipningshavnen i Austervåg og en rekkeboligbrakker, messe, kontor, verkstedbygninger,kraftstasjon, svinefjøs og hestestall (hesten skal hablitt foret med kjøtt). I 1919 ble det oppførttelegrafstasjon på Tunheim. På det mesteovervintret 182 personer på Tunheim (året1920/21). Anlegget ble beskutt flere ganger underkrigen.
Kulturhistorisk kontekst
Kulturmiljø gruveanlegg og meteorologisk stasjon - Omfatter: Ruiner, gruver, jernbane, graver. Område 10 Bjørnøya og Hopen

De første nedtegnelsene om Svelvik stammer fra 1600-tallet og bakgrunnen for anleggelsen av strandstedet var selvsagt skipsfarten til Drammen og transporten over til den andre siden av Svelvikstrømmen. Et kart over Svelvik viser at bebyggelsen allerede i 1808, som i dag, var organisert i to parallelle rekker langs Storgaten. Kirkestredet, som fører fra kirken til sundstedet ved fjorden, er antagelig den eldste tverrgaten i sentrum. Selv om Svelvik har opplevd flere bybranner finnes det fortsatt flere bygninger fra før 1900 langs Storgaten og den nye bebyggelsen har stort sett beholdt samme skala som de eldre husene.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
- Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
- Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
- Høydedraget med vegetasjon bør bevares. Det bør ikke foretas planering, graving eller fylling.
- Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
- Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
- Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
- Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
- Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
- Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Riving av trehus bør unngås. [Dette gjelder også for murhus av kulturhistorisk interesse innenfor området.]
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
- Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
- Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
- Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
- Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
- Karakteriserende elementer som kaifronter, fergeleier mv. bør ivaretas.
- Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, terrasseringer, gangveier, park- og hageanlegg samt andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
- Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Den Trondhjemske postvei mellom Bergen og Trondhjem ble anlagt i siste del av 1700-tallet, og er et veghistorisk kulturminne som representerer kommunikasjonslinjen mellom datidens største norske byer. Deler av strekningen er fredet, vernet eller angitt med hensynssoner i kommuneplaner. Strekningen er del av kystpostruta mellom Stavanger, Bergen og Trondheim. Vegen har høy verneverdi og gir innsikt i verdien av dette nasjonale sambandet og hvilken innsats som måtte til for å bygge og opprettholde den. Vegen snor seg gjennom et kupert kystlandskap, over fjellpassasjer og slynger seg ned bratte heng, og krysser flere lange fjordarmer. Fjordkryssinger utgjorde en betydelig del av postvegen. Postvegen er totalt 695 km, hvorav 150 km er kryssing av fjorder og innsjøer.
Vegen ble for en stor del anlagt over eldre rideveger, men har også strekninger som var helt nye på slutten av 1700-tallet. Vegen var bygget etter generalvegmesterens instruks og tilstreber en rett og effektiv linjeføring i tråd med datidens byggeprinsipp inspirert av franske vegbyggingsingeniører.
Mye av vegen er bevart og flere av de eldre intakte delene av vegen er i bruk, enten som turveier eller som mindre lokalveier. Men deler er også overbygget og tapt under moderne asfalterte veier, eller er borte under nyere industriområder eller boligfelt. Noen steder er vegen overpløyd, og har mer eller mindre forsvunnet i dyrket mark.
Hele traséen fra slutten av 1700-tallet er nå forsøkt rekonstruert. Dette er gjort utfra eksisterende innmålingsdata, og bruk av terrengmodeller og ortofoto i kombinasjon med eldre registreringsrapporter, historiske kart og skriftlige kilder. Kvalitetssikring i felt og innmålinger av strekninger det knytter seg usikkerhet omkring er planlagt, slik at unøyaktigheter vil korrigeres og justeringer av kulturminnets linjeføring vil forekomme.

Farsund har gode havneforhold, og allerede på 1500- og 1600-tallet ble stedet besøkt av utenlandske fartøy som søkte ly i den værharde strekningen forbi Lista. Litt etter litt vokste handelen frem, og da særlig eksport av hummer.
Mye av æren for den solide posisjonen som stedet opparbeidet seg på slutten av det 1700-tallet, tillegges de to velstående rederne og kjøpmennene Eilert Lund og Jochum Brinch Lund. Sistnevnte er kjent som byens grunnlegger. Farsund ble Ladested i 1795 og fikk bystatus i 1837.
Under Napoleonskrigene ble Farsund kjent for sin kaperfart. Rundt 40 % av lasten på forbipasserende engelske skip havnet i byen og førte til oppgangstider. Etter en periode med dårlige tider, ble siste delen av 1800-tallet igjen en blomstringsperiode med gode forhold for handel og skipsfart.
Etter brannen i 1901 engasjerte byen Fredrik Næser fra Løten til å foreslå reguleringsplan. Fra planleggingen startet til planen var godkjent, tok det bare 6 uker. For å hindre brannspredning ble gatene i den nye reguleringsplanen gjort bredere og rettere. I tillegg ble størrelse på kvartaler og maksimale gesimshøyder regulert. Murtvang ble innført samtidig som Murtvangloven kom i 1904.
Gjenoppbyggingen av byen tok tre år, og ble ledet av stadsingeniør Gabriel Finne som var byingeniør fra 1901-1904. Den hurtige gjenoppbyggingen resulterte i en helthetlig bebyggelse, der den øvre delen av sentrum består av trehus i sveitserstil, mens den nedre delen domineres av murhus i jugendstil. Farsund skiller seg ut fra andre Sørlandsbyer langs kysten av Agder, som er kjent for bebyggelse i empirestil.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Tak skal vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger skal videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring skal kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer.
• Riving av trehus bør unngås.
• Riving av murhus i jugendstil bør unngås.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
• Fortetting/nybygg innenfor området frarådes.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring skal skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres.
• Eksisterende gatebelegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området skal bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Kristiansand ble grunnlagt av kong Christian IV i 1641 og ble anlagt etter renessansens byplanmodeller der harmoni, likevekt og symmetri var målet. Byen ble plassert på et nes (Sanden) ved Otras utløp, og den kvadratiske byplanen tilpasset seg nesets naturlige form og ble beskyttet av sjøen, elven og fjellet på alle sidene. Kvadraturen fikk av den grunn aldri bymur som var vanlig for disse byene, men hadde festningsanlegg på egne holmer i begge havnebassengene.
I den første epoken etter byens grunnleggelse skjedde det en gradvis utparsellering og bebyggelse innenfor rutenettreguleringen. Borgerne oppførte husene sine langs regulerte byggelinjer, og skulle samtidig bidra til opparbeiding av gatene. Utenfor kvartalene var det avsatt allmenninger der det skulle være plass til aktiviteter som ikke kunne være inne i bebyggelsen på grunn av størrelse eller fare, f.eks. skipsverft, lagerhus m.m.
Kvadraturen ble konstruert av rektangulære karréer og parallelle gater med til sammen 54 kvartaler på 120 x 60 meter. Gatene var 15 meter brede, men med randgatene Elvegata, Østre Strandgata, Vestre Strandgata og Tordenskjolds gate i halve bredden.
Kvadraturen har vært offer for flere store bybranner. Den eldste gjenværende bebyggelsen ligger i bydelen Posebyen, og består av trehus fra 1700- og 1800-tallet. Etter den siste store bybrannen i 1892 ble det innført murtvang, noe bydelen Murbyen er et resultat av.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Tak skal vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.

Thilo Schoder var en av de viktigste modernistiske arkitektene i Thüringen på 1920-tallet. På grunn av økonomiske krisetider og den politiske utviklingen i Tyskland, emigrerte Schoder til Norge i 1932. I 1936 etablerte han seg som arkitekt i Kristiansand, hvor han har tegnet en rekke private hus og offentlige bygg.
Solbygg ble oppført mellom 1946-1949 og var planlagt som et helthetlig boligkompleks med 100 leiligheter i ulike størrelser. Området skulle ha nødvendige fasiliteter og servicefunksjoner som store uteområder, butikker, bensinstasjon, vaskeri, parkeringsanlegg m.m. Anlegget skulle etter planen bygges ut med et tilsvarende byggetrinn mot Kongsgård Allé, men både dette og noen av servicefunksjonene ble ikke realiserte.
Anlegget består av to femetasjes lamellbygninger med svakt valmede tak og pussede flater. Et enetasjes servicebygg binder sammen lamellbygningene og skaper en naturlig innramming av gårdsrommet. Bygningene har et utpreget funksjonalistisk formspråk med knappe detaljer og fravær av ornamentikk. I tillegg preges det arkitektoniske uttrykket av Schoders egne varemerker med avrundede former og spill i fasadene.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
•Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• Gangveier og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
Objektnivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør bygningene gjenoppbygges som rekonstruksjon på dokumentert grunnlag.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt skal de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
• Fortetting/nybygg innenfor området frarådes.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for anlegget bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med anleggets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Lillesand fikk i 1688 handelsrettigheter med rett til produksjon og utskiping av trelast i Danmark - Norge. I 1821 ble Lillesand ladested og utover på 1800-tallet vokste folketallet og aktivitetene i byen. Lillesand fikk springvann i 1862 og Springvannstemmene/Springvannheia ble anlagt som byens vannreservoar. I 1890 hadde byen vokst til over 1500 innbyggere. I 1895 hadde 78 skuter hjemmehavn i Lillesand og byen hadde 8 skipsverft. I 1896 ble det satt i drift en smalsporet jernbane fra Lillesand havn til Flakksvann i Birkenes kommune, Lillesand-Flaksvandbanen, for transport av tømmer, torv og passasjerer.
Da seilskutetida og den tilhørende skipsbyggingen var over på begynnelsen av 1900-tallet og utvandringen til Amerika økte, sank folketallet i Lillesand. Stagnasjonen og de økonomiske nedgangstidene varte frem til etter 2. verdenskrig. Driften av Lillesand-Flaksvandbanen opphørte i 1953. Den økonomiske nedgangstiden førte til at ingen hadde råd til å rive sentralt plasserte bygninger for å erstatte dem med moderne bygninger. I stedet måtte man ta vare på de eksisterende bygningen. I tillegg har Lillesand opp gjennom tidene vært forskånet for omfattende bybranner. Dette har resultert i at byen har beholdt sine gamle bygninger og bygningsmiljø med sitt 1800-talls uttrykk.
Lillesand fremstår i dag som et eksempel på 1800-tallsbyen, hvor de historiske og sosiale skillelinjene fremdeles er godt lesbare i bebyggelsens organisering og utforming. Der hvor det tidligere lå skipsverft og reparasjonsvirksomheter, ligger det i dag åpne arealer langs havna. På baksiden av disse ligger Strandgata i en buet linje som følger sjøkanten. På oversiden av Strandveien bygde så rederne og velstående kjøpmenn sine hus. Langs Østregate og Vestregate ligger mellomstore og mindre hus der kjøpmenn og håndverkere holdt til. I utkanten av sentrum og mot Kokkenes og Odden finner vi så boliger for sjøfolk, håndverkere og arbeidere. Sentralt i kulturmiljøet ved havnen ligger Lillesand stasjonsbygning på den tidligere Lillesand-Flaksvandbanen. Bygningen er intakt og er et samferdselshistorisk viktig dokument.
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder og anleggelse av vei som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen børikke lukkes igjen.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., innpasses i den arkitektoniske utformingen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten, som Lillesand kirke, bør ivaretas.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør bygninger gjenoppbygges som rekonstruksjon på dokumentert grunnlag.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt skal de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg skal tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og dammer/demninger bør ivaretas.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg/ gangveier/ terrasseringer/ trapper/ murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Mandal er en av de eldste Sørlandsbyene, og allerede på 1300-tallet fikk stedet handelsrettigheter for laks av Erik av Pommern. Mandalselva ble regnet som den rikeste lakseelven i Norge, og området var i tillegg rikt på skog.
Da Kristian IV i 1641 anla Kristiansand var det bare tre ladesteder på Sørlandskysten. All eksport og import skulle gå over Kristiansand, bortsett fra trelasteksport fra de tre ladestedene Risør, Arendal og Mandal. Risør og Arendal fikk begge kjøpstadsrettigheter i 1723, mens Mandal måtte fortsette å basere sitt næringsgrunnlag på lessing og lossing av trelast, i tillegg til danske og innenlandske kornvarer. Etter at ladestedet fikk kommunalt selvstyre og eget formannskap ble det sendt forespørsel om kjøpstadsrettigheter i 1841, 1880 og 1881 uten hell.
Byen vokste sakte frem til midt på 1850-tallet og hadde da et innbyggertall på 2719. Bare ti år senere var tallet økt til 3842. En stor grunn til befolkningsveksten var anleggelsen av parafinfabrikk på Risøbank i 1861. Da man begynte å utvinne petroleum fra olje i stedet for kull, falt bunnen ut av byens industrieventyr. Arbeidsledigheten økte, og resultatet ble utvandring til Amerika.
På 1870-tallet tok skipsfarten seg opp igjen, men bare i noen år, for heller ikke Mandal klarte overgangen fra seil til damp, og skipsverftene klarte heller ikke overgangen fra trebåter til skip av jern og stål. Laksen, trelasten og de hvite seil var en saga blott. Utvandringen til Amerika fortsatte, og folketallet sank. Byens grenser som var fastsatt i 1846, utgjorde mindre enn 1,0 km². Flere ganger ble bygrensene forsøkt utvidet uten hell. I 1921 ble byen endelig kjøpstad og fikk utvidet sitt areal med drøyt 1,5 km².
Kulturmiljøet har en variert gatestruktur. I de eldste delene av sentrum er det kronglete gater med middelaldersk preg, bydelene Sanden og Støkkan har gater etter klassiske 1700-tallsprinsipper, mens Øvrebyen ble bygget etter bybrannen i 1810 og preges av brede gateløp. Bydelen Malmø øst for broen har beholdt sin selvgrodde struktur.
Store Elvegate var fra gammelt av hovedpulsåren i byen. Bebyggelsen var i hovedsak knyttet til denne gata og elvas løp. Heiene bak byen danner markante rygger i landskapet og avgrenser og definerer rommet hvor bebyggelsen kan finne plass. Den første bebyggelsen lå inn mot heiene og hadde hovedgata foran seg. Senere kom det bebyggelse også mot elva.
Trehusbebyggelsen fra 1700- og 1800-tallet er god bevart og består i hovedsak av ulike varianter av Mandalshuset, som er en hustype av tømmer eller reisverk, oppført i 1-2 etasjer, med saltak og ofte med liggende kledning. Bebyggelsen har også innslag av hus i sveitserstil.
•Utbygging og utfylling av elv- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra elven bør unngås.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger skal tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer.
• Riving av trehus bør unngås.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg skal tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Fortetting/nybygg innenfor området frarådes.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nye elementer som gatemøblering, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener og andre konstruksjoner bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.

Risør ble lenge kalt Øster-Riisøer, og lå ytterst mot skipsleia og hadde en strategisk god beliggenhet. Stedet ble nevnt som strandsted i 1607. Allerede i 1630 fikk byen egen toller og ble ladested under Skien. I 1723 ble Risør kjøpstad og senere bykommune i 1837.
På 1600- og 1700-tallet vokste bebyggelsen rundt Indre havn. De store patrisierhusene ble bygget på Solsiden, mens den øvrige bebyggelsen kom på vestsiden av havna langs Strandgata og på Tangen. Området Tangen og Kamperhaugen hadde mindre hus for småkjøpmenn, håndverkere og sjøfolk. Rundt kirka, som ble oppført i 1647, ble det bygget en del store bygninger mot slutten av 1700-tallet.
Trelasthandelen hadde stor betydning for byen. Rundt 1830 lå det 30 større og mindre sagbruk i distriktet innenfor. Eksporten tredoblet seg rundt 1850 og lå årlig mellom 100 og 150 skipslaster frem mot 1. verdenskrig. Byen hadde i 1865 93 skip med et mannskap på 962. Med skipsfarten fulgte naturlig også skipsbyggingsindustri. I distriktet ble det registrert hele 52 skips- og båtbyggerier. Toppen ble nådd i 1875 da man hadde hele 20 skip under bygging.
Risør opplevde sin første bybrann i 1716, og 70 bygninger brant da ned til grunnen. Den neste kom i 1861, og tre fjerdedeler av bebyggelsen (248 bygninger) gikk tapt. Byen hadde på dette tidspunktet en selvgrodd struktur med smale gater (2-4 meter brede) og hus av tre. Området rundt kirka, noen hus på Kamperhaugen og på Tangen ble berget.
Da man i 1845 hadde fått en bygningslov som omfattet alle kjøpsteder og ladesteder, ble det utarbeidet en ny reguleringsplan for byen som innebar ny gatestruktur, nytt bebyggelsesmønster og nye eiendomsgrenser. Den gamle hovedinnfartsåren til byen over Tjenna ble flyttet til en ny og utvidet Krags gate, torvet ble flyttet ned til havna og byens gater ble rettet ut og gjort betydelig bredere. Gjenoppbyggingen etter brannen i 1861 skjedde raskt og i tråd med den nye bygningsloven. Ingen bygninger kunne etter loven være i mer enn to etasjer. De nye bygningene ble bygget i sen-empire stil med hel- eller halvvalmet tak.
Etter at byen ble gjenoppbygget har det skjedd svært lite nybygging. De bygningene som ble oppført på ledige tomter i 1870-1880-årene fikk sveitserstilens preg med lange takutstikk, høye krysspostvinduer og rike dekorasjoner. Da Risør stagnerte økonomisk på begynnelsen av det 20. århundre ble det også bygget lite nytt. Etterkrigstidens boligutbygging ble lagt til heiene utenfor sentrum, og sentrum har dermed beholdt sin identitet og sitt preg fra 1800-tallet.
Tangen, Kamperhaug og området rundt kirken gir oss et innblikk i den uregulerte, selvgrodde byen med bebyggelse fra 1600-, 1700- og første halvdel av 1800-tallet.
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Høydedrag med vegetasjon bør bevares. Det bør ikke foretas planering, graving eller fylling.
• Innen området skal terreng og vegetasjon bevares, og eksisterende naturtyper skal ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten bør ivaretas.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet børha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger skal videreføres ved nye tiltak.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør bygninger gjenoppbygges som rekonstruksjon på dokumentert grunnlag.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt skal de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring skal skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt skal utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Karakteriserende elementer som kaifronter bør ivaretas.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.