I 1860 fikk handelsmann Lars Meyer kongelig bevilling til å drive landhandel på Mo og utviklingen til dagens by startet. Veier over fjellet og langs sjøen i regionen ble bygget av staten og på 1870-tallet hadde Mo befestet sin sentrale stilling i distriktet. Meyer og hans etterkommere har hatt stor betydning for utviklingen av handelsstedet til langt inne på 1900-tallet. Moholmen ble Meyer-familiens handelsområde mens deres residens lå noen hundre meter innenfor på land.
Bygningene på Moholmen ligger langs to gater, Kaigata og Moholmen, og er oppført i 1 til 2 etasjer med hager. Noen er i dag omgjort til naust eller bu, andre er på- og tilbygde naust som benyttes til bolig. I tillegg er det selvsagt tradisjonelle bolighus, noen i sveitserstil, og et par mer moderne boliger. Den lille holmen har fått stå med sine selvgrodde bygninger og gater selv om industri og jernbane har kommet nær. Moholmen oppleves som liten øy av tidligere tider mellom jernbane, industri og hav og forteller en del av historien om hvordan Mo har utviklet seg.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Innen kulturmiljøet bør terreng og vegetasjon bevares, og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I kulturmiljøet bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Gater bør ikke bygges igjen da dette vil forringe kulturmiljøets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret og gatestrukturen er en viktig del av kulturmiljøets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av trehus bør unngås.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for kulturmiljøet bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i kulturmiljøet bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med kulturmiljøets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med kulturmiljøets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i kulturmiljøets historie.
• Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, hageanlegg, gangveier og andre konstruksjoner som er karakteristiske for kulturmiljøet bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Mosjøen var et godt tilgjengelig strandsted og en naturlig havn for bøndene i Vefsnadalføret og innlandet når de skulle til fiske eller få ut produkter sjøveien. Samtidig var dette nærmeste sted å få inn varer fra sjøtransport utenfra. Byen vokste uregulert fram på en flat sandør på ca. 1 km2 og fra 1876 ble utbyggingen styrt av ulike byplaner.
Bebyggelsen startet langs stranda på Vefsnas østside med naust, og buer (brygger) som ble benyttet til både oppbevaring og overnatting. I 1782 og 1794 ble to handelssteder etablert i hver sin ende av den brukbare strandstrekningen, ca. 400 meter fra hverandre. Mellom disse grodde tettere bebyggelse opp. Da Mosjøen ble fast tingsted, stimulerte det også veksten på bekostning av andre strandsteder ved fjorden. Flere håndverkere slo seg ned her, den første av de mange kaffebuene kom omkring 1850.
Kulturmiljøet Sjøgata er den «selvgrodde» byen/strandstedet med naust, brygger, lagerhus og vanlige toetasjes byhus for kombinert handel og bolig. Det er et sammenhengende kulturmiljø med 1800-talls med godt bevart trehusbebyggelse.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Innenfor området bør terreng og vegetasjon bevares, og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I kulturmiljøet bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe kulturmiljøets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av kulturmiljøets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Riving av trehus bør unngås. Dette gjelder også for murhus av kulturhistorisk interesse innenfor området.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og brygger bør ivaretas.
• Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, hageanlegg, gangveier og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Industriområdet vokste frem rundt 1900 da jernbanen (NSB) og den svenske malmgruvebedriften LKAB samarbeidet om å bygge Ofotbanen. Ofotbanen dannet det økonomiske grunnlaget for Narviks utvikling og strekker seg mellom Narvik havn, over svenskegrensen og er knyttet til LKAB sin malmvirksomhet i Kiruna, Malmberget og Svappavaara i Nord-Sverige.
Under bombingen av Narvik under andre verdenskrig ble det betydelige skader på hele utskipningsanlegget, lager- og verkstedbygninger, sporområde, ledningsnett og materiell. Ved gjenoppbyggingen benyttet man mulighetene for å modernisere anleggene og rasjonalisere driften. Nye malmkaier ble utstyrt med transportbånd med direkte føringer til skipene som økte lastekapasiteten betydelig. Byen nøt etter hvert godt av den internasjonale høykonjunkturen og dermed inntektene fra LKAB.
Kulturmiljøet er sammensatt og omfatter LKABs industriområde, verkstedsområder, funksjonærboliger og havneområde. Kulturmiljøet inneholder blant annet opprinnelige lagerhus, smie, kompressorstasjon, lokomotiv- og vognverksteder, jernbanespor, administrasjonsbygg, samt funksjonærboliger. Industribygningene er fra begynnelsen av 1900-tallet, de fleste i pusset tegl, representerer den tidstypiske industriarkitekturen. Funksjonærboligene består av 7 like vertikaldelte tomannsboliger som ligger på rekke langs Havnegata. Disse ble bygget rundt 1920, er godt bevart og er representative for funksjonærboliger fra den tiden.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• Siktlinjer fra kulturmiljøet og til de omkringliggende områdene bør ivaretas.
Områdenivå
• Sammenhengen mellom de ulike funksjonene i kulturmiljøet bør ivaretas.
• Sammenhengen mellom kulturmiljøet og havneområdet bør ivaretas.
Funksjonærboligområdet
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• I kulturmiljøet bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
Industriområdet
• I de ulike kulturmiljøene bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør vurderes videreført ved nye tiltak.
Objektnivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør funksjonærboligene gjenoppbygges som rekonstruksjon på dokumentert grunnlag.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
• Eksisterende industri- og jernbaneanlegg bør være strukturerende for nye tiltak.
Elementnivå
Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i kulturmiljøet bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med kulturmiljøets stedegne karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i kulturmiljøets historie.
• Karakteriserende elementer som jernbane mv. bør ivaretas.
• Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, gangveier, terrasseringer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for kulturmiljøet bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Etter byggingen av Ofotbanen mellom Kiruna og Narvik rundt 1900 og første verdenskrig vokste Narvik raskt og det ble behov for å regulere byen. Byplanlegger Sverre Pedersen laget byplan for Narvik i 1926. Som følge av denne byplanen ble torvet etablert med ny torvhall som fond-motiv i 1930. Med utgangspunkt i broen og torvet ble så reguleringen skrittvis gjennomført. Sist på tretti-tallet ble det bygget en rekke bolighus og forretningsbygg og av viktige offentlige bygninger sto kirken ferdig i 1925, brannstasjonen i 1933 og sykehuset, som var bygget i 1920, fikk et moderne tilbygg som sto ferdig i 1938. Flere andre store prosjekter var også i startfasen, men så kom krigen.
Narvik ble bombet ved starten av annen verdenskrig og allerede høsten 1940 startet arbeidet med ny reguleringsplan for byen. Reguleringsarbeidet ble utført av «Brente Steders Regulering» som Sverre Pedersen ledet. Den nye planen for Narvik bygget i hovedsak på Pedersens plan av 1926.
Gjenreisningsbebyggelsen i sentrum er i hovedsak konsentrert i de tre kvartalene som omkranser Torvet, samt fire tilstøtende kvartaler. Forretningsbyggene til Kongens gate og Dronningens gate er reist etter BSR retningslinjer utarbeidet under krigen. Bygningene ble oppført i tre etasjer med saltak og med sidefløyer til tverrgatene mellom Kongens gate og Dronningens gate. Bygningene er oppført i god materialkvalitet hvor utvendige detaljer er bevarte flere steder og bygningene bidrar på den måten til å øke kulturmiljøets opplevelsesverdi. I første etasje hadde forretningene store glassflater mot gaten, mens de to øvrige etasjene har pussede murflater med enkeltstående vinduer. Byens hovedgate, Kongens gate, var ensidig bebygd sør for Torvet for å integrere naturen i byrommet gjennom akser og siktlinjer. Flere planer om bebyggelse har opp gjennom årene ikke ført frem. En viktig del av opplevelsesverdien er utsikten fra byens hovedgate mot fjellene i syd og vest, mot havna, Framnesodden og LKAB-området. Musikkpaviljongen tegnet av Jan Inge Hovig (tidligere byarkitekt) på det sentrale torget utgjør et viktig samlingspunkt ved høytider.
•Siktlinjer mellom byens østre og vestre del bør ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Parker, hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Utviklingen av Stamsund startet med gjestgiveribevilgning og handel i 1796. I 1831 ble fiskeværet etablert og etter at Julius Marencius Johansen kjøpte hovedeiendommen i Stamsund begynte en rivende utvikling. Stamsund var på den tiden et selvforsynt lokalsamfunn blant annet med egen sparebank, post, telegraf, rådhus, brannstasjon, hotell og flere butikker. Her er det rorbuer, væreierbolig, lagerbygninger, fiskefabrikker, og andre fabrikkbygninger som var, og fortsatt er, tilknyttet produksjon av sjømat. Det lange kaianlegget som stod ferdig i 1926 gjorde det lettere for store båter å legge til kai og det førte til at Stamsund ble et stopp for Hurtigruten og ekspansjon av produksjonen.
Stamsund er et typisk Lofotvær, hvor bygningsstrukturene og bygningstypene med deres innbyrdes eiendomsmønster er strukturert etter de naturgitte omgivelser og basert på produksjonsvilkår. Mønsteret og stilkarakteren er variert og sammensatt og knyttet til funksjonsmangfoldet innenfor fiskeværssamfunnet.
Hovedveien J. M. Johansens vei som går gjennom kulturmiljøet som inneholder alt fra små stuer til hybelhus, butikker og hotell. Ved kaia er det væreierboligen med hageanlegg og allé som fortsatt dominerer sammen med industribygningene og fiskeoljetanken aller ytterst. De rødmalte rorbuene ned mot sjøen viser hvordan fiskerne ble innlosjert.
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Innen kulturmiljøet bør terreng og vegetasjon bevares, og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av kulturmiljøets historie og bør bevares og videreføres.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• Væreierboligens hage bør opprettholdes med vegetasjon, gangveier og knauser.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for kulturmiljøet bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med kulturmiljøets karakter.
• Karakteriserende elementer som kaifronter bør ivaretas.
• Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, hageanlegg, terrasseringer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for kulturmiljøet bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Grønt- og hageområder samt verdifulle trær bør bevares.

I 1820-årene vokste Svinøya frem som et handelssenter. Kulturmiljøet er selvgrodd og de ulike funksjonene som er nødvendig i et kystsamfunn kan ses i bygningenes utforming. På Svinøya er bygningsmiljøet er godt bevart og omfatter en væreiergård, flere bolighus, rorbuer, flere store brygger, butikk og fiskebruk. Dagens fiskebruk/industrimiljø er fra tidlig 1900-tallet og er fremdeles i drift. Bukkedauen tilhørte fiskeværet Svinøya og hvor det ble oppført brygger og lagre der noen fortsatt står i dag.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av kulturmiljøets historie og bør bevares og videreføres.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med kulturmiljøets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i kulturmiljøets historie.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og ev. kraner bør ivaretas.
• Eksisterende trapper, forstøtningsmurer, hageanlegg, gangveier og andre konstruksjoner som er karakteristiske for kulturmiljøet bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Grønt- og hageareal samt verdifulle trær bør bevares.

I mellomalderen var Bryggen i Bergen eit livleg sentrum for internasjonal handelsverksemd. Dei karakteristiske rekkjene av hus med gavlen mot sjøen er eksempel på arkitektur som har eksistert i nærmare 900 år.
Den tradisjonelle trearkitekturen viser at Bergen er ein av dei eldste handelsbyane i Nord-Europa. Bryggen er den einaste handelsbyen utanfor Den Hanseatiske Ligaen som har den originale strukturen bevart innenfor sentrum av byen.
Husa på Bryggen vart bygde i parallelle rekkjer vinkelrett inn frå kaifronten, på ei eller begge sidene av ei felles passasje mellom bygningane. Strukturen har vore slik sidan mellomalderen. I husa var det både bolig, kontor og lagerrom for den internasjonale handelen med tørrfisk.
Først på 1900-talet tok den opphavelege bruken av bryggenområdet slutt og ein 700 – 800 år gamel tradisjon vart broten.
På trass av mange bybrannar, har oppattbygging av bygningane blitt gjort innanfor dei gamle eigedomsgrensene. Trebygningane slik dei står i dag er oppførte etter brannen i 1702. Etter brannane i 1955 og 1958 er ca. ¼ av dei opphavelege bygningane framleis intakte.
Bryggen vart innskreven på Verdsarvlista, lista for verda sin kultur- og naturarv, i 1979.

Struves meridianbue var den første storskalerte, vitenskapelige oppmålingen i Europa. Den ble gjennomført i perioden 1816 til 1852 under ledelse av Friedrich Georg Wilhelm Struve. Meridianbuen er enestående i sitt omfang og kvalitet, og representerer et viktig element i geovitenskapens historie.
Meridianbuen ble målt ved hjelp av en triangelkjede som strekker seg fra Svartehavet til Hammerfest. Fire målepunkter ligger i Finnmark. Kjeden strekker seg gjennom ti land: Norge, Sverige, Finland; Russland, Estland, Latvia, Litauen, Hviterussland, Moldova og Ukraina.
Oppmålingen til Struve sto seg i over 100 år, helt til teknologien gjorde det mulig med astronomiske og satelittbaserte presisjonsmålinger.
Struves meridianbue var det første teknisk-vitenskapelige kulturobjekt som er innskrevet på UNESCOs verdensarvliste. Det var også den første transnasjonale innskrivingen som omfatter mer enn to land.
Struves meridianbue ble innskrevet på UNESCOs verdensarvliste i 2005.