Vannkraften i Akerselva ble tidlig utnyttet. Den første kjente kornmølla ved elva lå ved Sandaker, og er nevnt allerede i 1341. Et kvernsted ved Vøien er nevnt i 1363 og mølle ved Foss i 1396. Elva var en vesentlig vannvei, kraftkilde og forutsetning for tømmerdriften og sagbrukene på 1600-tallet da byborgerne skapte seg formuer på grunnlag av skogsdrift, sagbruk og eksport av trelast. Da industrialiseringen skjøt fart fra 1840-tallet var den nye industrien primært myntet på mekanisk industri og tekstilindustri med vannhjul og turbiner som utnyttet elvas kraft.
Langs Akerselva er det både bolig- og industribebyggelse. Innenfor området finnes derfor ulike funksjonsbygninger med rot i dette, blant annet bestyrerboliger, gårdsbygninger, bygninger både for fremstilling og produksjon, verksteder, lagerhus, siloer, direktørbolig, arbeiderboliger, leiegårder og arbeiderbrakker. Bygningene spenner seg fra 1600-tallet og til i dag, med et bygningsmønster som følger elvens løp.
Store deler av den industrielle bebyggelsen er preget av monumentalarkitektur med teglflater, store vinduer, gjerne med romanske buer, og dekorative elementer som tannborder og takkegavler. Trehusbebyggelsen er ofte enetasjes hus med empire- og sveitserstildetaljer, beliggende skulder-i-skulder på små tomter.
Akerselva kulturmiljø fremstår som et helhetlig og intakt industriområde med nye funksjoner.

Arkitekt Kristen Rivertz (1862-1937) var sosialt engasjert og mente at arbeiderklassens bolignød ikke kunne løses ved å bygge store lukkede kvartaler som var standarden på begynnelsen av 1900-tallet. Han var imot «Egne hjem»-bevegelsen, og mente at hagebyer både var for arealkrevende og kostbare til å kunne løse tidens boligbehov, samtidig som han var opptatt av arbeidernes boforhold. Rivertz etablerte aksjeselskapet «Christiania Byggeselskap for Småboliger», som med støtte fra kommunen stod for byggingen av Det Rivertzke boligkomplekset.
Boligkomplekset stod ferdig i 1911 og viser et uttrykk for tidlige modernistiske idealer om desentralisert boligbygging for arbeiderne, med åpne plasser for lys og god bokvalitet. Leilighetene hadde kompakte, men funksjonelle løsninger.
De 15 lamellblokkene er organisert i fem parallelle rekker som er nord-sørgående og som gir mye sol både på fellesarealene og i hver enkelt leilighet (det er ett unntak; den øst-vestgående rekka langs Treschows gate som avgrenser området mot Gråbeinsletta). Hver rekke består av treetasjes leiegårder på høye kjellere. Tredje etasje er en full mansardtaksetasje, og annenhver rekke har høye gavler med tannborder og ulik vindusutforming. Fasadene er i pusset mur med nybarokke ornamenter ved vinduer og inngangspartier. Murpussens farger er rødt og grønt, og ornamenteringen i lys gul farge. Boligkomplekset er velholdt, og både bygningenes eksteriør og grøntarealene med stier og plener er lite endret i forhold til opprinnelig utførelse.

Kulturmiljøet ble bygd ut på slutten av 1920-tallet og begynnelsen av 1930-tallet, en tid preget av økende sosial uro og politisk polarisering. Det oppstod et skille mellom kommunal og privat boligutvikling, og kulturmiljøet er et eksempel på utvikling i et område som ble planlagt for velstående borgere.
Kulturmiljøet består av 27 frittliggende blokker, «byvillaer» i 3-4 etasjer, samt Løvenskiolds gate 26, tidligere Briskeby trafostasjon. Løvenskiolds gate 26 ble oppført etter 2. verdenskrig, men er tilpasset boligbebyggelsens karakter.
Boligblokkene har forhager, grønne bakhager og passasjer mellom seg. Arkitekturen er nyklassisistisk med pussede fasader malt i nyanser av gult, rødt, grønt eller hvitt. Deler av kulturmiljøet har fasader av upusset tegl. Mange av husene har opphøyet første etasje, og noen har sokkeletasjer som er tatt i bruk til boligformål. Sokler og hjørner er flere steder utført med hvit- eller lyst malt kvadersteinsimitasjon og mange av byvillaene har båndgesims som markere øverste eller alle etasjer. Vindusomrammingen er laget i pussen, disse også malt i en hvit eller lys farge. Vinduskarm og -rammer er i hovedsak malt i mørke grå- eller bruntoner. Inngangspartiene har en større grad av ornamentering med brede og geometrisk profilerte tobladsdører i tre. De fleste av blokkene har enkle balkonger, men små terrasser med balustrade forekommer på enkelte av bygningene. Et fellestrekk for nesten alle byvillaene er de valmede takene, de fleste med slak vinkel.
Eckersbergs gate 55 skiller seg noe ut fra de andre byvillaene da bygget er i funksjonalistisk stil med store balkonger og liggende vindusformat. Bygget er ellers tilpasset kulturmiljøet i volum og høyder.
Bebyggelsen ligger på linje, noe trukket tilbake fra fortauet og har grønne forhager beplantet med hekker og trær. Langgata, som går gjennom deler av kulturmiljøet, er beplantet med lindetrær. Stor deler av de bakenforliggende hagene som bebyggelsen omkranser har grønne plener, hekker og store trær. Hagene er tilrettelagt for rekreasjon for beboere.
Helt sør i kulturmiljøet ligger Arno Bergs plass og et mindre grøntområde der Gyldenløves gate og Schives gate deler seg og svinger i hver sin retning. Et basseng med fontene står sentralt på plassen, og fungerer i dag som en rundkjøring.
Gyldenløves gate er anlagt med allé med gangsti, en historisk «ridesti», midt i gateløpet. Kjøre- og sykkelveiene ligger på hver side av den sentrale alléen. Gyldenløves gate har dype fortau inn mot bebyggelsen, disse også beplantet med lindetrær. Opprinnelig skulle alléen med ridesti gå fra Slottet til Frogner gård og videre derfra. Den strekker seg i dag mellom Niels Juels gate og Eckerbergs gate og gir Gyldenløves gate et særegent gatesnitt på denne strekningen, og en spesiell gateutforming som en av få i sitt slag.

Kampen var opprinnelig en bergkolle (kamp) og utmark, delt mellom gårdene Bergsløkken og Ladegården. På 1830-tallet ble de første tomtene stukket på Kampen, mens bebyggelsen på områdets øvre del er i hovedsak oppført i perioden 1859 – 1878. Området lå utenfor bygrensen og det var ikke murtvang, og bebyggelsen ble derfor i hovedsak oppført i tre. Det ble bygd små trehus i den stilen folk kjente fra bygdene som de kom fra. Husene fra denne perioden ligger tett ut mot gata og med sekundære bygninger rundt gårdsrommet. De er gjerne oppført i laft i en til to etasjer med saltak og de fleste husene hadde sannsynligvis stående vindusformater. Kvaliteten på husene kunne variere. Det er grunn til å tro at flere av de som flyttet fra landet og inn til forstedene, tok med seg huset på flyttelasset.
Ved den første byutvidelsen i 1859 ble nedre del av Kampen innlemmet i Christiania. Resten ble en del av byen i 1878. Fram mot byutvidingen i 1878 endret bygningsmønsteret seg noe, det kom flere leiegårder i tre. Innenfor byens grenser måtte man bygge i mur for å redusere faren for brann, men mur var en mye dyrere byggemetode enn tre. I 1879 brant også en del av den gamle trehusbebyggelsen og etter brannen ble Kampen regulert. Etter brannen fikk området en tidstypisk plan med tilnærmet rektangulære kvartaler med sentralt torg og kirke. Kirka (1882) ble oppført sentralt på høyden, og Nannestadgata ble anlagt som en utsiktsgate fra kirka mot Akershus festning. Kampen skole (ark Ove Ekman) ble så oppført i 1888. På 1890-tallet ble det reist en del 4 etasjes murgårder. Kommunen kjøpte også areal til å danne park i 1885, og opparbeidelsen av parken i engelsk landskapsstil startet i 1888.
Den nye regulerte bebyggelsen etter brannen ble oppført i gatelivet, det vil si inntil fortauet, slik det også var i den eldre bebyggelsen. Den eldre småskala trehusbebyggelsen for arbeidere, fattigfolk og tilflyttere lå tett ut mot gata med bebyggelsesmønster og gatestruktur basert på områdets terreng, og med sekundære bygninger rundt et indre gårdsrom. Innføringen av murtvangen markerer også et skille; mur erstatter tre som det viktigste bygningsmaterialet og bygningenes skala endres. På 30-tallet ble den nordlige delen sanert, og området ble bebygd med blokker. Derfor er det i dag et markant skille i bebyggelsesmønster og skala fra den søndre til den nordre delen, ellers er bebyggelsen og veistrukturene godt bevart, men det er tidvis innad i miljøet en del strukturelle endringer.

Lamellene i kulturmiljøet på Skillebekk ble oppført i perioden ca 1935 – 38, og er tegnet av bl.a. arkitektkontorene «Blakstad og Munthe- Kaas» og «Thorvald og Henning Astrup», og står i dag som et godt eksempel på norsk, funksjonalistisk boligarkitektur. Husene ble oppført i en tid hvor byplanleggeren og arkitekten Le Corbusiers la grunnlaget for datidens internasjonale formspråk, funksjonalisme. Funksjonalismens ideal beskrev hvordan mennesker skulle bo tett i større blokker, plassert i grøntområder med mye lys og luft. Funksjonsdeling av bosted, arbeid og rekreasjon stod sterkt.
Kulturmiljøet inneholder totalt 26 bygninger. Med unntak av Drammensveien 44a, som ble bygget for Det Norske Medicinske Selskab og i dag inneholder næringsfunksjoner, er de 25 andre bygningene bolighus. Husene er bygget i tre til fem etasjer, hvor noen har inntrukket toppetasje. Noen fasader er pusset og malt i hvitt, rødt, lys gult eller grønt. Andre har upusset tegl, og noen har horisontale teglbånd. Alle bygningene har flate eller svakt hellende tak. Området og bebyggelsen fremstår som helhetlig, selv med noe variasjonen i farger og utførelse. Til forskjell fra de fleste funksjonalistiske boligblokker fra denne perioden har fasadene ikke lange balkongbånd, men heller korte balkonger som bare utgjør en del av fasaden.
Mange av de funksjonalistiske boligblokkene fra 1930-tallet er oppført på østkanten, ofte på tidligere ubebygd område som i datiden lå i byens periferi. Blokkene innenfor kulturmiljøet på Skillebekk har relativt liten grunnflate til sammenligning med annen tilsvarende bebyggelse fra tiden, og byggene fremstår nesten som punkthus, og ble også kalt «byvillaer». Uterommene er ganske store, med fontener og elementer i funksjonalistisk stil, og danner plasser eller plener mellom bebyggelsen. Uteområdene er beplantet med trær og hekker.

Sinsenbyen var den største private utbyggingen i Oslo, muligens i hele Norge, før 2. verdenskrig. Entreprenørfirma Brødrene Johnsen sto for utbyggingen, og de kjøpte 90 daa vest for jernbanen (Gjøvikbanen) i 1934 til Sinsenterrassen og nye 80 daa til Schouterrassen i 1935. Området hadde fram til da vært dyrket landbruksjord. Sinsenbyen ble oppført i relativt kort periode, 1934- 39.
Arkitekt Kristofer Lange utarbeidet reguleringsplan for området mens arkitekt Thorvald Chr. Hauff prosjekterte bebyggelsen. Alt er planlagt og bygd i tidens rådende stil, funksjonalismen. Målet var å tilby arbeiderklassen sunne og gode boforhold til en overkommelig pris. Sinsenbyen består av 45 lamellblokker organisert parallelt eller vinkelrett på hverandre, over 4 og 5 etasjer, enkelte har i tillegg delvis innredet kjelleretasje. Én bygning, den tidligere «Kinobygningen» i Trondheimsveien 163, har 8 etasjer. Det var noe funksjonsblanding. Det var opprinnelig 75 næringslokaler, men hovedfunksjonen var bolig. En del av bebyggelsen, Schouterrassen, ligger på en kolle og er lett synlig fra flere steder i byen.
Blokkene har flate tak med fasader av rød, upusset tegl, mens noen fasader er helt eller delvis pusset og malt, og med relativt nøktern dekor. Både i plan og funksjon er bebyggelsen utformet etter funksjonalismens idealer med gode innvendig boforhold med relativt store leiligheter i en tidstypisk planløsning. Uteområdene mellom husene er opparbeidet parkmessig, området er derfor gjennomarbeidet, både utvendig og innvendig. Alt er planlagt etter funksjonalismens idealer; lys, luft, renhet og sunnhet. I dag er Sinsenbyen relativt uendret både når det gjelder eksteriørene og fellesarealene i forhold til opprinnelig utførelse.

I dag fremstår middelalderbyen med sin plassering tett på Oslo sentrum som er område som gir sentrum av Oslo tidsdybde. Nærheten og kontrasten opp mot Bjørvika, med høye kontor- og boligbygg og moderne gate- og plassutforminger, gir et spennende gateløp fra Oslo sentrum via Dronning Eufemias gate til gamle Oslo. Dette viser Oslos utvikling i etapper over tid. Kontrastene og historien er lett synlig og lesbare for alle som opplever stedet.
På 1000-tallet valgte Kongen å ta sete også i Oslo. Den første bydannelsen hadde da allerede startet, og Oslo ble ett av sentrene for kongemakten. Vei og gatenettet fulgte det naturlige terrenget. Hovedgaten Østre strete dannet den grunnleggende strukturen. Vestover fra denne gikk allmenningene ned til bryggene og stranden. Seinere, da kongemakten og kirkemakten hadde etablert seg som to sentre i byen, kom Vestre strete til som en forbindelse mellom disse. Derved ble Østre strete først og fremst en ferdselsåre for innfart til byen, mens Vestre strete var byens interne hovedgate.
Enkelte bygninger skilte seg ut og dominerte i bylandskapet. Kongen og kirken var de største byggherrene i byen. Kongen hadde sin kongsgård og kirke (Mariakirken) nede på Øra, mens kirken hadde sitt senter i Bispeborgen, Halvardskatedralen og Olavskirken. Sistnevnte ble seinere omgjort til kloster. Bebyggelsen ellers i byen besto hovedsakelig av laftete tømmerhus. Det ble drevet husdyrhold i byen. Byen var omkranset av en rekke jordbruksarealer som lå innenfor byens “takmark”, dvs. det jordbruksareal byborgerne hadde til rådighet.
Middelalderbyen var det sentrale markedsstedet for et stort oppland og et viktig økonomisk senter i samtiden. Ved midten av 1300-tallet, før svartedauden, var Oslo på sitt mektigste med omkring 3000 innbyggere. Byen hadde 5 kirker av stein, tre klostre, bispegård, kongsgård og hospital. Med svartedauden i 1349, brøt store deler av handelen og det politiske administrative system sammen.
Seinmiddelalderen var en nedgangstid for landet som helhet. I 1397 gikk Norge inn i den 400 år lange unionen med Danmark og landet taper egen sentraladministrasjon. Reformasjonen ble innført noe som også fikk store konsekvenser for byen. Både de verdslige og religiøse monumentalbyggene forfalt. Kongsgården forfalt, og Akershus festning tok etter hvert over som administrativt senter for denne delen av landet. I tillegg ble Middelalderbyen gjentatte ganger herjet av brann.
Ved midten av 1500-tallet var det kun igjen én av de opprinnelige fem kirkene, og det siste av tre klostre, Fransiskanerklostret, ble gjort om til hospital etter reformasjonen i 1537. Samtidig ble hele bispegårdsanlegget skjenket til byens borgere. Den siste biskopen flyttet ut i 1537 og forfallet skjøt for alvor fart. Bispegården ble flyttet til Olavsklostret i 1554.
Middelalderruinene er konsentrert i to områder og speiler de to maktpolene, Kirken og Kongen. Det finnes ruiner etter Halvardskirken, Korskirken, Olavsklostret, Clemenskirken, Mariakirken, Kongsgården, Bispegården (Ladegården) og Fransiskanerklostret.
Etter bybrannen i 1624 besluttet Christian 4 å flytte byen under Akershus festning, og i de neste vel tohundrede årene lå Gamlebyen mer eller mindre i dvale utenfor bygrensen. Monumentalbyggene forfalt og alle kirkene ble etter hvert revet. Kun Bispegården og Hospitalet sto igjen. Gamlebyen var i hele denne perioden fortsatt et trafikknutepunkt.
Bispegården hadde blitt flyttet til Olavsklostret i 1554. Restene etter middelalderens kloster er innebygd i dagens bygning. Oslo hospital er byens eldste sosiale institusjon. Anlegget ble endret fra kloster til hospital, i 1538, året etter reformasjonen. Det tok over rollen klostrene og andre kirkelige institusjoner hadde hatt som sosialhjelp til byens nødstedte. Den eldste bygningen i dag er «Gråsteinbygningen» som ble oppført som hospital i 1737. Kirken stammer fra 1796. Seinere bygninger fra 1800-tallet har sammenheng med anleggets funksjon som sinnssykehus. Bispegården ble ombygget i 1883. Den er i dag en typisk 1880-talls representativ villa i hannoveransk stil med tårn. Den er imidlertid enda mer gotisk inspirert enn vanlig i slike bygg.
Utover på 1700- og 1800-tallet ble det avdelt en rekke jordbruksanlegg langs de gamle hovedårene. De varierte fra de herskapelige (Oslo Ladegård) og høyborgelige. (rådmann Ingstad i Saxegården) til de lavborgelige slakter- og gartnerløkkene. De sistnevnte hadde stor betydning for mattilgangen i byen ved at kjøtt- og grønnsaksforsyningen hadde sine baser her.
Ladegården var opprinnelig betegnelsen på jordeiendommene som ble lagt ut til «ladegård» for Akershus festning i 1627 da den tidligere slottsmarken ble gjort om til bymark for Christiania. Oslo ladegård ble etter hvert også brukt om boligen som den første private eieren av jordgodset lot reise i 1725. Bygningen står på murene til bispegården fra 1200-tallet og seinere tilføyelser fra 15- og 1600-tallet. Hovedbygningen er oppført i barokk stil med en flott symmetrisk hage (delvis gjenskapt). I 1905 ervervet staten Ladegårdens arealer, som NSB brukte til sporområder, samt til en del bygninger i tilknytning til driften.
Saxegården er hovedhuset i et større løkkeanlegg som det var mange av på begynnelsen av 1800-tallet. Bygningen er et toetasjes panelt tømmerhus i empirestil fra ca. år 1800. Bygningen er reist på en hvelvet steinkjeller fra middelalderen.
I St. Halvards gate ble det i 1869 bygget funksjonærboliger for Kværner. Disse tre små og like bolighusene ble bygget på rekke. Disse representerer imidlertid ikke den seinere murgårdsutbyggingen. Bygningene i halvannen etasje er svært enkle i utformingen, uten dekor i fasaden. Bare selve inngangspartiet hadde overbygg i støpejern med rik dekor, produsert på Kværner.

Ideén om plassering av rådhus i Piperviken ble lansert 1915 av Hieronymus Heyerdahl. Det ble det lagt vekt på at Kristiania hadde Norges viktigste havn, og var landets ledende sjøfartsby. Derfor skulle rådhuset legges ved havnen i Piperviken, med fasade ut mot havet. Heyerdahl ba i 1914 reguleringssjef Hjalmar Torp om å utarbeide en reguleringsplan, og Torp lot arkitekt Oscar Hoff ta arbeidet. Plasseringen av rådhuset ville innebære omfattende sanering og riving av den eksisterende bebyggelsen i Piperviken. Piperviken var kjent som en bydel med store utfordringer, og hadde et dårlig rykte på grunn av flere forhold.
Etter forslaget ble fremført for formannskapet, ble det dannet en Rådhuskomité og et rådhusfond. Rådhuskomiteen gikk inn for å avholde en idékonkurranse. Idékonkurransen om Kristiania Rådhus ble avholdt i to runder. Første runde var åpen for alle norske arkitekter. I 1916 ble den første arkitektkonkurransen holdt, deretter den andre i 1918. De seks beste ble invitert til runde to, utkastkonkurransen. 44 bidrag kom inn til den første konkurransen. Oppgaven til konkurransedeltakerne var blant annet å regulere en ny, sentral bydel, innpasse rådhuset i området, og utforme en av byens viktigste bygninger. I 1919 ble Arneberg og Poulsson ansatt som rådhusarkitekter.
Det ble gjort stadige endringer på rådhusprosjektet. Årene mellom 1915 og ferdigstillelse i 1950 er preget av omfattende skiftninger i stilarter. Rundt 1930 var funksjonalismen en stor påvirkning for norske arkitekter, og Rådhuset ble påvirket av den store omleggingen som fant sted innenfor arkitekturen. Et byggverk som skulle fungere som et symbol for byen, måtte også peke mot fremtiden. Arneberg og Poulsson selv regnet med at de utarbeidet åtte ulike rådhusprosjekter. De to første tilhører arkitektkonkurransens to runder i 1916 og 1918. Så følger en skyskraper fra 1918, og variant i 1923. Flere bearbeidelser kommer, med blant annet en middelaldersk fasade. Flere av forslagene viser tydelig påvirkning fra Markusplassen i Venezia, og det single tårnet er tatt som element herfra. Hovedvolumet er inspirert av Dogepalasset, samt den store åpne plassen mot sjøen. Denne klare henvendelsen til Markusplassen svinner først hen på 1930-tallet, da Rådhuset blir stadig mer inspirert av funksjonalismen, og får en mer symmetrisk og monumental utforming med to tårn. Det endelige prosjektet fremlegges i desember 1930. I 1936 sto råbygget ferdig, støpt i armert betong, kledd i teglsten. Arbeidet ble satt på pause under krigsårene, men det kunne flyttes inn i 1947. Oslo Rådhus offisielt innviet 15.mai 1950.
Den byplanmessige løsningen med halvsirkelformet plass mot nord, og en bred utsiktsgate og åpen plass mot vest, kan spores tilbake til konkurranseprosjektet i 1918 og kun gitt små endringer. Den store sirkulære plassen i nord for rådhuset, Fridtjof Nansens plass, kjennetegnes av at bygningene og kvartalene rundt er formet rundt plassen, og bygningene er kurvet etter denne. Denne måten å planlegge åpne byrom, med utvendig plassdannelse er gjenkjennelig i flere europeiske byplaner på samme tid. Lignende plassdannelse finner en blant planforslag for blant annet på Torshov, der hjørnebygningene kurver innover i hjørnene for å skape et sirkulært rom mellom dem. Kvartalene rundt rådhuset er preget av en trinnvis utbygging over mange år, og bygningsmassen viser til et stort tidsspenn og stilepoker. Hovedaspektet med reguleringen av området var at høyden på alle tilleggende kvartaler ble underordnet rådhuset. Dette ble gjort for at rådhuset skulle kunne opprettholde sin særegne rolle som et symbolsk viktig bygg.
Rådhuskaia ble utviklet som byens representative havn med Honnørbrygga. Det ble også bygget utstikkere for lokaltrafikk med blant annet de såkalte pappabåtene som gikk til feriestedene utover i Oslofjorden. Rådhuskaia har bevart strukturen med utstikkere og kaifronter i granitt. Området inneholder også havnens eldste, bevarte treutstikker. Ved siden av Nesoddbåtene som viderefører tradisjonen med lokaltrafikk, ligger fiskebåtene og selger fisk og reker direkte til kundene. “Oppgaven ved reguleringen av dette parti er i korte trekk å skaffe en verdig plass for byens rådhus, gi Oslo Karakter av sjøby, ved nye gater og plasser trekke livet ned mot havnen, skape utsikt mot sjøen og skaffe en stor trafikkåre øst-vest.” Det høstet kritikk at en ikke opprettholdt siktlinjen fra byens indre, fra St.Olavs Plass, som motiv ut mot sjøen, som datidens planmessige idealer tilsa. Arkitektene valgte heller å plassere rådhuset i siktlinjen, slik at dette heller ble et “ansikt” mot fjorden. Selv om bygget er et funksjonalistisk bygg i materialbruk og formspråk, skinner de klassiske prinsipper klart gjennom i både plan og rom. Rommene er og generøse i skala og overdådige i romhøyde. Rommene er svært rike i detaljer. Lister og konstruktive ledd var tenkt å utføres i marmor, men det ble valgt gneis, fra Sandøy i Hvaler, da dette ville være mer bestandig. Kunst, interiør, møbler, dekorasjon og elementer er fylt av symbolikk.
Helt frem til 1950-60 tallet besto Vika av 1800-talls murleiegårdbebyggelse. Kvartalene ble i Vika ble først etter rådhusets komplettering totalsanert, og ingen spor av bebyggelsen er å finne igjen i dag. På 1970-tallet fremstår området helt nytt, og kvartalene følger reguleringen som er lagt opp rundt rådhuset. Bebyggelsen mellom Vika terrasse og Rådhuset er preget av datidens arkitektoniske idealer, senmodernisme som bikker inn i brutalismen. Brutalisme er derivert fra “Beton Brut”, som innebærer bruk av ubehandlet betong. Særlig Oslo konserthus, H-bygget i Haakon VIIs gate 10 og Thiisgården i Haakon VIIs gate 1 er gode eksempler på Vikas brutalistiske arkitektur.

På begynnelsen av 1900-tallet presset arbeiderbevegelsen på for at kommunen måtte bygge boliger. Hagebyidéen sto sterkt, men mange hevdet at denne boformen ville bli for kostbar. De fleste mente at den beste løsningen ville være å oppføre store leiegårder i kommunal regi. I 1916 kjøpte kommunen 270 mål øst for Vogts gate, som ikke var bebygd, og startet utbyggingen av flere nye kvartaler, den såkalte Torshovbyen. Torshovutbyggingen bygger derfor på leiegårdsprinsippet. Torshovbyen ble oppført årene 1917-25 etter tegninger av Boligtilsynets/Boligdirektørens arkitektkontor, ledet av Harald Hals og Adolf Jensen Talberg. Arkitekt Harald Hals var byplansjef i Oslo 1926 -46, med unntak av perioden 41-45, og stod for Generalplanen for Stor-Oslo. Harald Hals prosjekterte også Heiabyen, Gimle, Lindern, Ullevål Hageby, Hoffbyen, Ila og Nordre Åsen.
Reguleringsplanen for Torshov er preget av den nordiske byplantradisjonen mellom århundreskiftet og 2. verdenskrig. Typisk for denne er at topografiske særtrekk blir framhevet både lokalt og i det store landskapsrommet. Dette gjerne i samspill med nybarokke aksedragninger. Samtidig ønsker en å integrere både engelske hagebyidealer og tysk/østerrikske idealer fra Camillo Sitte om variert byrom-forming. Ut i fra ideeme, etableres en akse mellom fjordlandskapet i sør opp til en utsiktshøyde. Rundt høyden formes en asymmetrisk, vifteformet park med lekeplass. Ut fra dreiepunktet for viften stråler også en tverrakse mot vest, med den mindre, åttekantede Hegermannsplass og oksefontenen som sentralmotiv. De fleste gater i Torshovbyen har alléer og forhager. Bebyggelsen er anlagt i kvartaler med store beplantede gårdsrom.
Boligkvartalet var også banebrytende når det gjaldt byggeskikk og sanitær standard i kommunal boligbygging i Oslo. Her ble betong for første gang benyttet i en kommunal leiegård. Dette var også det første kommunale boligkomplekset med sentraloppvarming og felles vannforsyning. De til sammen 135 små leilighetene hadde badekar i stedet for dusj og vaskerom i forbindelse med kjøkkenet. Innenfor området er det fremdeles lett å se og oppfatte deler av det omfattende system av sammenhengende park-årer og turveier som Generalplanen for Stor-Oslo 1934 la opp til. Haarklous plass og grøntområde rundt Torshov kirke (kalt Torshov kirkepark eller Kirkeparken) inngikk sammen med bl.a. Torshovdalen i systemet av sammenhengende park-årer og turveier som Generalplan for Stor-Oslo, vedtatt av Oslo, Asker og Bærum i 1934, satte av som fritt, ubebygd land. Bare deler av Generalplanen ble realisert.
Bygningene nederst mot Grünerløkka er oppført som enhetlige komplekser i tre etasjer med fasader av slemmet tegl, det vil si at mursteinens struktur er synlig gjennom malingen. De er bygd i årene 1919-1921. Fargebruken er avmålt, og gjerne duse gul og beige-farger. Det er utsmykking rundt vinduene i tegl. Vinduene er som regel tre-fags vindu, oppdelt med tre sprosser. Takene er valmet og oppført med rød taksten. De første gårdene hadde et nasjonalromantisk uttrykk med noen enkle variasjonstema.
Fra 1923 fortsatte utbyggingen i de tilgrensende nordligeøstlige områdene, og fra da av setter nyklassisismen sitt preg på den kommunale bebyggelsen. Gårdene bygges fortsatt av tegl, men pusset med glatte overflater. Noen av byggene er utstyrt med søyler, portaler, pilastre og imiterte kvadremurer. Fasadene oppleves som lange enhetlige flater. Den mest vesentlige portalen i området er oppført med ioniske søyler, og fremstår svært monumental med høyde som spenner over tre etasjer. Fargebruken på kompleksene varierer fra støvet rød, rosa, gult i forskjellige nyanser fra oransje til grønt, og enkelte gråfarger. Takene er tekket i sink, og har betraktelig lavere vinkel her, slik at de ikke kan betraktes fra gateplan. Vinduene er malt i kontrasterende farger, gjerne rødt, grønt eller brunt. Fasadene er komponert med like mellomrom mellom vindusflatene, og like vindusproporsjoner. Det fins ingen vindu som er plassert vilkårlig, da alt har sin orden og mening. Vinduene er typiske tofags 1920-talls vindu, oppdelt i tre felt med sprosser. Vinduene i nyklassisismen blir en anelse bredere enn de typiske krysspostvinduene man finner på 1900-tallets murgårder. Ornamenteringen rundt vinduene er svært begrenset, og begrenses til enkle profilerte lister i gips. Noen av byggene har en enkel list for å markere etasjeskillene på fasaden. Det som skiller seg ut på de ellers rytmiske fasadene er gjerne inngangen til trappeganger og portrom, som er mer monumentale, og gjerne oppført i naturstein. På noen av byggene finner man mindre sirkulære vindu helt øverst ved gesims. Dette er et trekk vi finner igjen i nordisk nyklassisisme, likedan med bevegelsen Swedish Grace som for eksempel konserthuset i Stockholm.
Soria Moria er et av de offentlige byggene som ble åpnet i 1928 og kan ses i dirkete lys av utbyggingen sosialboligene på Torshov. Kulturtilbud var som regel forbeholdt overklassen på vestkanten, men Soria Moria skulle være et tilbud for arbeiderklassen. Her finner vi også igjen de klassiske ioniske søylene med monumentale proporsjoner og de pussede fasadene.
Helst øst i området finner det det hestesko-formede boligkvartalet i Åsengta – Hans Nielsen Hauges gate – Jeppesens gate. Dette ble oppført i 1931, tegnet av arkitekt Ole Øvergaard, og skilte det seg ut fra den øvrige bebyggelsen med sin funkispåvirkede form og utseende. Taket er flatt, men bygningen har tørkeloft, noe som var vanlig i tidlig funksjonalisme. Loftsvinduene framstår som små rektangulere hull i fasaden, og er kanskje en videreutvikling av de sirkulere vinduene. Byggene skiller seg ut ved at teglen verken er slemmet eller pusset, og bare er eksponert tegl. Vi kan også se at vinduene formet som horisontale bånd og uten sprosser, noe som helt klart er påvirket av funksjonalismen. På dette bygget finner vi en portal, og ønske om plassdannelse ved å forme blokken som en U for å skape en utvendig plass. Alt henger sammen med omkringliggende bebyggelse.
Stilartene spenner fra romantisk, nyklassisistisk, og funksjonalistisk. Likevel står ideen om arbeidergårdens sentrale funksjoner stødig til tross for de estetiske svingningene. Ideen om store bakhager, plassdannelser, siktakser, og nøye planlagte kvartaler er synlig i hvert enkelt av kvartalene.

Boligområdet Vålerenga vokste fram på siste halvdel av 1800-tallet på Vålerenga gårds grunn. Gårdens hovedbygninger lå omtrent der Vålerenga kirke og Vålerenga prestegård ligger i dag. De første tomtene ble skilt ut i 1855 og i en 20-årsperide ble det ført opp mange trehus på festet grunn. Vålerenga lå utenfor bygrensa og det var derfor ikke murtvang. Det var langt rimeligere å bygge i tre enn mur og derfor vokste det fram forsteder med boliger for arbeidere og folk med mindre økonomiske ressurser like på utsiden av den gjeldende bygrensa.
Mange håndverkere slo seg ned på Vålerenga. Husene ble bygget med fasadene mot gaten og med bakgårder som rommet forskjellige småbedrifter og næringer. Dette førte til den selvgrodde, frodige og mangfoldige bebyggelsen og bakgårdene som er karakteristisk for Vålerenga.
Fram mot byutvidelsen i 1878 endret bygningsmønsteret seg noe da det ble bygget flere leiegårder i tre. Øverst på Vålerenga ble det også oppført noen store private hus med hager. Da Vålerenga i 1878 ble innlemmet i byen ble det innført murtvang. Etter byutvidelsen ble det oppført murgårder.
Schwendsens Lithografiske Officins kart fra 1880 er den tidligste opptegningen som viser Vålerenga som en utbygget, regulert helhet. Området er organisert i 3 parallelle øst-vest-gående gater, samt noen tverrgater. Vålerenga kirke og Vålerenga park med den gamle prestegården ligger på en kolle, akkurat der hovedbygningene på den gamle Vålerenga gård lå.