Koppangsøyene er et unikt elveslettelandskap i skandinavisk sammenheng. Glomma har her en forgrenet elveløpsstrekning som kalles anastomoserende elv, og den er karakterisert av at elveløpet deler seg opp og løper sammen igjen mellom øyer, holmer og banker. Her er aktiv erosjon og sedimentering. Det er unikt i Norge at det finnes såpass mange og stabile øyer og holmer i ei elv. De mange øyene, elveløp, flommark, jordbruksarealer og vegetasjonsbelter gir mangfoldig vegetasjon på denne 8,5 kilometer lange strekningen. Det er hittil registrert 11 rødlista arter i området.
Det meste av arealet på Koppangsøyene er jord av svært god kvalitet. Blant annet derfor har det vært attraktivt å bosette seg og dyrke her. Historien til øyene er lang, variert og rik, helt tilbake til steinalder og jernalder. På den største øya, Koppangsjordet, var det en middelalderkaupang, derav navnet Koppang, som betyr kjøpstad. Det var stor ferdsel til og forbi handelsstedet. Like nord for området er det store myrmalmforekomster og arkeologiske funn viser storstilt jernutvinning. Jern var en viktig handelsvare i middelalderen, og i tillegg til innlandsprodukter som pels og bein, la dette grunnlaget for handelsplassen. Kaupangen på Koppangsjordet er den eneste kjente kaupangen i Østerdalen, og det er spesielt at kaupangen ligger på ei øy i ei elv. «Kaupangsmart’n» foregikk i mars, mens Glomma var islagt, mellom ca. år 1000 og 1350. Stedsnavn som Skeiøya (skeid betyr kappestrid, kappløp, kappridning) og Bila (ei lita eng på Koppangsjordet som betyr å beile, fri) stammer antagelig fra denne perioden. Øyene har fortsatt navn etter gårdene de tilhørte, historiske hendelser, bruk eller naturgrunnlag. Noen navn er svært gamle, andre fra nyere tid. Kongevegen gjennom Østerdalen krysset Koppangsjordet.
Øyene har bestandig vært flomutsatt, og de lokale bøndene betalte mindre skatt og tiende på grunn av hyppige skader fra elva, frost, kulde og snø. Den lettdrevne jorda gjorde at bøndene likevel ville bo og dyrke på øyene. Fra 1650 ble flomskadene verre på grunn av kaldere klima og større flommer. Avskoging av øyene, og opprensking av elveløp for å lette den økende tømmerfløtinga, førte til mer erosjon. I løpet av 1700-tallet hadde derfor alle gårdene flyttet fra øyene til fastlandet litt høyere opp. De gamle bygningene ble gjenreist sammen med nye bygninger på nye tun på begge sider av dalbunnen. Landskapet forteller om flyttinga gjennom de sammensatte bygningsmiljøene og endret lokalisering av tun. Det er særegent at gårdstunene ligger såpass langt unna innmarka som er igjen ute på øyene. Bøndene som driver jorda kjører til øyene med traktor over Glomma noen steder. Skogbruk er også ei viktig næring for gårdsbrukene, med teiger oppover dalsidene. Flere av gårdstunene har bygninger som vitner om rikdom i perioder da tømmerprisene var høye.
Løene på øyene preger landskapet, og ingen andre steder i landet er det så mange løer uten annen gårdsbebyggelse i nærheten. Noe av grunnen til at det er så mange løer og buer på øyene er at kommunen utparsellerte jord til småbrukere, også ute på øyene, langt fra tunene, slik at brukerne måtte lagre høy og hvile i buer på øyene. Fôret var lett å frakte på isen på vinteren. Ettersom jordbruksdrifta har endra seg, har løene mista sin opprinnelige funksjon og gradvis gått ut av bruk. En del løer fikk større åpninger slik at traktorer og skurtreskere kunne lagres i dem, men da maskinene ble enda større, ble bruken av bygningene mer begrenset. I dag er det både færre eiere og drivere enn da de mange løene ble satt opp. Det står igjen ca. 50 løer, buer og andre bygninger som ble brukt i fôrdyrkinga på øyene.
De mange kulturminnene i KULA-området langs Glomma vitner om en mangfoldig kulturhistorie. Følger vi Glomma nordover på vestsida, passerer vi dagens hovedkirke i Stor-Elvdal, fra 1821. Kirka er listeført og har en spesiell kirkestall prioritert i fylkesdelplanen for kulturminner. Søstu Vestgård har ei freda østerdalsstue og en loftsbygning som opprinnelig sto ute på øyene. Lijordsegga like nordenfor er et gammelt tun i forfall, men med en spesiell steinlåve. En av øyene heter Lijordseggholmen. Nystu Trønnes lå tidligere på øyene, derav navnet Trønnsenget. Tunet huset landets første kommunale aldershjem, etablert i 1898, og var i drift fram til 1977. Etter omfattende restaurering, åpnet kommunen tunet som museum i 1986. På østsida av Glomma ligger Øvergård som opprinnelig lå på øyene, med Øvergardsholmen rett nedenfor dagens tunplassering. Øvergård har ei freda østerdalsstue som var med på flyttinga fra øyene.
Kongevegen var del av middelalderens vegnett beskrevet i Magnus Lagabøtes landslov av 1274. Den går gjennom hele KULA-området, krysser Glomma over Koppangsjordet, forbi kirkestedet fra middelalder og kaupangen, gjennom Koppangsgårdene og opp Varpåsen. Ved gården Koppangshammeren går det en populær og tradisjonsrik tursti til utsiktspunktet over øyene, og langs kulturstien, i leden til den gamle Kongevegen, står tre steinhvelva bruer. Det står ei barfrøstue på Koppangshammeren med ei bakstue som var sakristiet i den tidligere St. Michaelskirka på Kirkemo. Kirka ble tatt ned og auksjonert bort i 1823.
Plasseringa til St. Michaels kirka på Kirkemo har en spesiell årsak. Den gamle middelalderkirka på Koppangsøya ble tatt av isgang. Ifølge lokal førreformatorisk tradisjon ble to stokker fra kirka funnet liggende i et kors på vestsida av elva en kilometer lenger sør, og dette tok storelvdølene som et tegn fra Gud om at kirka skulle bygges opp igjen der.

Orkdalen er en høyfjellsdal som ligger orientert nordvest-sørøst. Tydelige landskapsformer er dal- og elvemøtet mellom Orkla og Ya. På elveslettene i dalbunnen danner Ya og Orkla et nes. Orkla renner nordover. Området ligger innenfor Trondheimsfeltet i den kaledonske fjellkjede. Orkdalen er også en jordbruksdal. Vegetasjonen i dalsidene domineres av bjørk og gran. Ya renner ned gjennom et gjel i en sidedal fra øst. I sør ligger Kaltberget. Langs Kaltbergets vestre fot, på østsiden av Orkla, går Kongevegen.
I Orkdalen er det dyrket mark på elvesletter og langs nordøstre dalside. Jordbruksdrifta har, i et stort område fra Frengstad i nord til Skogstad i sør, fjernet gravhauger og gravfelt fra både eldre og yngre jernalder. Gravfeltene lå på elvesletter, langs Kongevegen og på dalsida. De eldste gårdene ligger i de solvendte midtliene der næringsrik vitringsjord og skifermorene først ble dyrket opp. Yngre gårder ligger i dalbunnen. På brinkene langs sideelvene som Sverja og langs Ya, viser fangstanlegg at gårdenes ressursgrunnlag også ble hentet fra utmarka.
På høyfjellet, 15 km sør for Kvikne i Sandbekkdalen - vest for Brubakk ved Kvikneskogen, ligger et klebersteinsbrudd fra førromersk jernalder. Her står fortsatt 3-4000 grytekaremner på fjellknauser av kleberstein, og steinbruddet har en bruksperiode på noen århundrer. Det er unikt i norsk arkeologi. På Grøtberget på vestsida av Kaltberget, ligger nok et klebersteinbrudd. Der står 60-70 gryteemner hugget i en bergvegg, og det er hauger med klebersteinavfall rundt Grøtberget. «Industrialisering» av utmarksressursene nær Kvikne begynte allerede for 2400 år siden. Trolig samarbeidet bøndene ved Kvikne, og jegere på fjellet om produksjon og transport av klebersteinsgrytene.
Trondheimsfeltet, med omdannet kambrosilursk skifer og magmatiske bergarter, har vært forutsetningen for utnyttelsen av ressursene. Kisutfellinger har gitt grunnlag for kobberkis. I 1629 ble det første kobberet funnet på østsiden av Kaltberget. Kopperverket ble etablert 5 km sørøst for dagens Kvikne i 1630 – 14 år før kobberfunnene på Røros. De eldste gruvene fikk navn «Gabe Gottes» (Guds gave) og «Segen Gottes» (Guds velsignelse, Prestens gruve), og en administrasjonsplass, Gruvehagen, ble etablert nær gruvene. Yngre gruver som «Nysjakta» ble lagt nær de gamle. Langs gruvebekkene finnes ruiner etter hjulhus, kjerrater (vendehjul), irrigasjonssystem med dreneringsbekker, og damanlegg. Ved «Nysjakta», står en stallruin med plass til 200 hester. Landskapet preges av store gulrøde berghalder (malmfattige gråberghauger som er tippet utenfor gruvene), gjenraste gruveinnganger og Gruvehageplassen (småbruk med jorder).
Om sommeren ble kobbermalmen fraktet med hest ned til smeltehytta ved Yset. Vegen gikk langs Kaltfjellet i nord. Om vinteren ble malmen kjørt på isen på Ya. Flere smeltehytter tilhørte kobberverket. Allerede i 1657 var området avskoget, og smeltehyttene flyttet lengre ned langs Orkdalen, først til Svergja, så Børli, Brevad og Innset. Den best bevarte smeltehytta ligger ved Nåverdalen, en drøy kilometer over Trøndelagsgrensa. Den er bygget etter tysk modell. Malmtransporten ble flyttet over på prammer på Orkla. Kobberet ble fraktet til Trondheim, og mat og nyttevarer ble brakt tilbake.
Etter kobberfunnet på Kvikne, holdt Christian IV takkegudstjeneste i alle kirker i Danmark og Norge. Kongen besøkte sjøl Kvikne 27.-28. juli 1635. Han planla å bygge en bergstad. Dette ble ikke realisert, men gruvearbeiderne fikk bygge egne plasser mellom Kvikne og dalsidene i Grøtlia på vestsida av Kaltberget. Det mest sentrale området lå på Yset, og ble kalt Kvikneplassen. Noen av plassene lå langs kongevegen. Ved salg av kobberverket i 1794, inkluderte dette 64 verksplasser! Gruveingeniører fra Tyskland, adelskap fra Trondheim og embedsmenn bodde på storgårdene nede i dalen. Gruvedirektør Lorentz Lossius overtok i 1635 Vollan gård. Christian IV fikk også bygget ny kirke. En tømmerlaftet korskirke erstattet i 1654 stavkirken på Veen som var blitt for liten.
Kobberverket på Kvikne var det første av betydning, og ett av til sammen seks kongelige kobberverk nord på Østlandet og i Trøndelag. Danskekongen finansierte og administrerte gruvedriften i 20 år. Det ble investert stort i kapital fra kongelig hold og i fagkunnskap fra Tyskland og Sverige. Privilegier og rettigheter til å drive på vegne av Kongen ble seinere gitt til privat adel. Kongen skattla det ferdige kobberet. Kongen påla bøndene hardt arbeid og omfattende leveringsplikt av nyttevarer. Kull, tømmer og mat ble levert fra Trondheims len, Romsdalen, Gudbrandsdalen, Solør, Jämtland og Herjedalen. Dette førte til lokale protester og til at flere bønder solgte plassene sine. Gruvene var fulle med giftig arsenkis, og gjorde arbeidsforholdene helseskadelige. Likevel økte befolkningen på Kvikne og Innset mye fra begynnelsen av 1600-tallet. Folketallet i 1660 var omtrent 800 personer.
Siden gruvesjaktene ble for store, og de bærende konstruksjonene for spinkle, raste «Gabe Gottes» sammen i 1677. Etter industrispionasje mot svenske gruver, ble driften gjenopptatt i 1710. Da med Norges første vannhjul til steinheising og vannlensing. Stordrift i gruvene opphørte etter storflommen - Storofsen i 1789. Etterpå ble ikke gruvene gjenoppbygget. Gruvedrift i liten skala foregikk likevel fram til 1915.
Med de norske kobberfunnene, ble det dansknorske kongeriket sjølberga. På 1600-tallet hadde europeiske stormakter en proteksjonistisk økonomi. Sjølprodusert kobber var fundamentalt for tvillingmonarkiets økonomi og forsvar. Kobberet ble eksportert ut av Norge, og det ble brukt til kanonproduksjon, til mynter og til tak på slott og kirker i Danmark, Holland og Tyskland.

Landskapet består av en elvedal med skog og enger ved elvebreddene. Lengst sør etter Støa kanal er det myrlendt og nokså flatt, med de små sjøene Nordre og Søndre Flersjøen, Storsjøen og Blanksjøen. Her ble det fløtet tømmer, særlig mellom 1858 og 1901, men stedvis helt fram til 1991. Her finnes også et nettverk av menneskeskapte dammer, kanaler, koier og uthus. På elvebreddene ligger gamle utslåtter, og langs vassdraget er det registrert steinalderboplasser. Landskapet er et barskogområde med omfattende tømmerressurser.
I Trysil ender de fleste elvene opp i Trysilelva. Ljøra renner imidlertid inn i Sverige ved Støa. De store skogene i Ljørdalen sto lenge ubrukt fordi tømmeret ikke kunne fraktes ut for salg. Trysil Skogbolag, med svenske eiere, ønsket å utnytte skogressursene. Oppkjøperne fantes langs Trysilelva, i Klaravassdraget og i Karlstad. For å frakte tømmeret fra Ljøra til Trysilelva, måtte tømmeret løftes 13 høydemeter til Lille Flersjøen. I 1855 startet arbeidet med å binde de to vassdraga sammen gjennom Støa kanal. Det ble bygd to tømmerspill, som hver besto av to vognbaner drevet av vannhjul, som fraktet tømmeret opp fra Ljøra til Trysilelva.
Arbeidet med å bygge kanalen tok fire år med ca. 65 mann i arbeid. All utgraving skjedde med håndkraft, trillebår, spade, slegge og bor. To like anlegg med vannhjul løfta tømmeret seks meter opp ved Nordre spill og tilsvarende ved Søndre spill. Kanaler på 3,1 km ble gravd til Lille Flersjøen, og derfra kunne tømmeret fløtes videre til Trysilelva. Næråkanalen på snaut 4 km ble gravd for å gi sikker vanntilførsel til Støakanalen. Flere dammer, og en mindre kanal fra Blanksjøen til Flersjøen, måtte også bygges.
Tømmeret ble fraktet av vogner gjennom spillene drevet av vannhjul. Arbeidslag sto på ulike poster og hadde hver sine oppgaver med å fløte tømmeret gjennom anlegget. Ved Nordre spill ligger fremdeles selve akslingen, eller hjulåsen, som den ble kalt. På denne akslingen var de to vannhjulene montert. Vognene ble trukket opp eller ned, ettersom hvilken luke som ble åpnet. Gården Gustavsberg ble anlagt som bestyrerbolig av de svenske eierne i 1854. Her ligger nå ny bestyrerbolig for Statens Skogforvaltning fra 1956.
Bygginga av Støa kanal var etter datidas forhold et kjempearbeid. Langt utenom Trysils grenser gikk det gjetord om storanlegget ved Støa. Dette arbeidet innleda en periode på over 100 år der skogen ble arbeidsplassen for nesten alle menn i Ljørdalen, slik det var i resten av Trysil. Fløtingsinnretningene er vitnesbyrd fra en periode da svært mange var sysselsatt i skogbruket, før teknifiseringa og nedbemanninga av hele næringskjeden.
Fløting var livsfarlig, da fløterne måtte balansere på tømmerstokkene på elvene for å løse opp i tømmervaser. Fløterne måtte hele tida være oppmerksomme for umiddelbart å kunne respondere på hverandre og kreftene i elva. De måtte tilpasse seg årstidene, vindretning, flom osv. De hadde en omfattende terminologi for å beskrive landskapet og elvene, og mange stedsnavn er knyttet til steder som var viktige i fløtinga eller til hendelser som f.eks. dødsulykker. Elva med alle sine detaljer, som folk i dag knapt nok legger merke til, har en gang betydd liv eller død for generasjoner med tømmerfløtere som hver vår og sommer levde med fløtinga. Da tømmeret kryssa grensen til Sverige, kunne det fløtes 300 km til foredling i Karlstad. I dag fraktes fremdeles tømmer fra dette området til Sverige, men med tømmerbiler. Dette viser en lang kontinuerlig driftsform som har blitt modernisert. Det hele startet med Støa kanal.
Fløterne leverte anbud til oppdrag som fløterlag, og det laget som kunne fløte for lavest sum fikk oppdraget. Dette bidro til dårlige lønnsvilkår og konflikter. En konflikt som fikk stor nasjonal oppmerksomhet foregikk lenger vest, i Julussdalen i Elverum kommune, og er kjent som Julussakonflikten. Våren 1927 hadde 150 fløtere organisert seg og levert et anbud for fløting av tømmer i elva Julussa. Et annet lag av uorganiserte fløtere leverte et lavere anbud og fikk tilslaget. I dette laget var det med blant annet skogeiere og deres sønner, skogbestyrere og andre uten erfaring i fløtingsarbeid. Noen faste fløtere som hadde vært arbeidsledige lenge ble med i dette laget, noe som skapte forbitrelse blant de organiserte. De uorganiserte sin pris på anbudet var ikke til å leve av. Da det uorganiserte laget skulle fløte, blokkerte det organiserte laget fløtinga. 200 fløtere demonstrerte på Brattveltdammen. Saken gikk til Stortinget, og staten sendte 135 politimenn og gardister til Julussa som jagde vekk demonstrantene. Men konflikten ga resultater: allerede høsten 1927 ble Norsk skog- og landarbeiderforbund danna, og ble i løpet av kort tid et av de største LO-forbunda i Norge. I 1929 ble lønn for tømmerfløtere tariffesta.

Landskapet dekker dalene og dalmøtene mellom Orvdalen og Spekedalen i øst, og dalmøtet mellom Raudsjødalen og Spekedalen i nordvest. Dalene er avgrenset av runde fjelltopper og fjellåser. Elgpiggen er en spiss topp og et tydelig landemerke. Gråhøgda og Elgpiggen oppfattes som en port ved ferdsel gjennom Spekedalen. Disse toppene danner også dalmøtet mellom Orvdalen, Spekedalen og nordre del av Sølendalen.
I dalbunnene er terrenget relativt flatt og småkupert, og varierer mellom fjell, blokkmark, morener, eskere og relativt store myrområder. Vassdragene består av bekker, elver, tjern og mindre vann. Høyfjellskog av bjørk og furu med åpne partier med «kvitkrull» og fjellbjørk dekker dalen. Her danner mange parallelle morener og myrer, sammen med elva Speka, et ravinelignende landskap. Bergartene er hovedsakelig feltspatholdig sandstein fra Rendalsformasjonen i senprekambrium.
Nordøst i Sølendalen og nordover gjennom Orvdalen går kølveien. Den er, sammen med et stort antall kullmiler, spor etter Røros Kobberverks rovdrift på skogen på 1700-tallet.
I møte mellom Orvdalen og Spekedalen ligger det mange store fangstanlegg. Fangstanleggene er flere kilometer lange, ligger tett og tilhører det samme fangstsystemet. I dette skrinne fjellandskapet er det registrert til sammen 583 fangstgroper. I Nordre Spekedalen ligger et fangstanlegg med 50 groper på rekke. Ved Spekesjøen øst i Spekedalen, ligger et 4,3 kilometer langt fangstanlegg som består av til sammen 109 dyregroper. Anleggets vestre del ligger på et nes midt på nordsiden av Spekesjøen, fortsetter videre i dalbunnen forbi Speketjern og Spekedalssetra, opp langs Vassbekken ved foten av Elgpiggen, og videre et stykke nordover. Flere av fangstgropene opp mot fjellet er steinmurte. Landskapsformasjoner som neset ved Spekesjøen, og sjøen sjøl, ble benyttet som sperre- og ledeelement. 3,5 km østover mot Orvdalen, på begge dalsidene, ligger et enda større fangstanlegg – Storlægda-anlegget. Dette har en lengde på 18 km, og ligger i en bue ved foten av Elgpiggen, Gråhøga og Gloføken. Fangstsystemet har tre store og tre små fangarmer og over 407 fangstgroper. 29 av de høytliggende fangstgropene er steinmurte i ur, og resten er jordgravde i morene. Langs Nordre Skjellåa, ved foten av Gråhøgda, 3,2 km sørøst for Storlædaanlegget, ligger et 1,4 kilometer langt fangstanlegg med 17 fangstgroper som er en del av dette fangstsystemet. Det er kjent flere buestillinger tilknyttet fangstanleggene. En fangstmarkgrav fra eldre jernalder ligger rett nord for Skjellåvollen.
Avstanden mellom fangstgropene varierer fra 2 til 660 meter. Bygging av fangstgroper og lede- og sperregjerder mellom fangstgropene var et nødvendig og omfattende arbeid for at jakten skulle fungere. Lede- og sperregjerder stod tett ved foten av fjellene, og gikk sammen i et system som sperret av dalmøtet mellom Spekedalen, Sølendalen og Orvdalen. Siden fangstsystemet følger dalene og går på tvers av dem, ble det trolig fanget både elg og rein. Storlægda-anlegget er datert til romertid, merovingertid (jernalder) og middelalder. Deler av anlegget var altså allerede i bruk i jernalder, mens fangstanleggets utstrekning var størst i middelalder.
1,3 km sørøst for Raudsjødalsetra røper stedsnavnet «Finntrøan» sørsamisk tilstedeværelse. På brinker langs bekke- og myrdrag er det registrert sørsamiske boplasspor som gammetuft med kaldkilde, reintrø og tre mjølkegroper. I lia sør for Nordre Spekesjøen nær Storlægdaanlegget vitner stedsnavnet «Finnjota» om samisk bosetning. Det gjør også stednavnene «Finnroan» og «Finnteltan» helt nord i Sølendalen.
Jaktomfanget i middelalderen var omfattende og av industriell karakter. Bare drift og vedlikehold av anlegget har krevd enorme ressurser. Slakt, bearbeiding og uttransportering av kjøtt, skinn, pelser, bein og gevir har sysselsatt de fleste som hadde tilhørighet i disse fjellområdene. Sørsamene hadde viktige roller som reinspesialister. Distribusjon av fangstprodukter og handel til og fra Rendalen ble i høymiddelalderen organisert av konge – og kirkemakt gjennom lokale høvdinger. Fra makt- og høvdingsete på Birkisetr (Bergset, dagens kommunesenter), i Øvre Rendalen 30 km unna, har jaktproduktene inngått i et nord- og østeuropeisk handelsnettverk.
Siden 1700-tallet har også gårdene i Unsetgrenda drevet setring i disse fjelldalene. Buskapen ble transportert inn over Nekkjølen fra sørvest. Det ligger fire store setergrender, Storlægda, Skjellåvollen, Møyåvollen og Hauksetvollen, nord i Sølendalen. De frodige setervoller bryter opp høyfjellskogen i dalsidene på 700-900 moh. Setrene ble anlagt på etablerte slåtteområder. Etter at setringa opphørte i siste halvdel av 1900-tallet har naturenger, utmarkslåtter og slåttemyrer grodd igjen eller blitt sauebeite. Orvsetra, Spekedalssetra, og Rødsjøsetra ligger solvendt og lunt mot fjell- eller dalsider. Spekedalssetra er mer eller mindre uendret siden 1700-tallet, men setervollen gror delvis igjen. Nord i Raudsjødalen, ligger Eidsetra på høyfjellet 1000 moh. Inntil de forskjellige setervollene er tidligere tiders kløv- og kjerreveger delvis erstattet med landbruksveger. Et gjennomgående mønster er nærheten mellom setrene, fangstanlegg og sørsamiske boplassområder. Ved Storlægda går fangstanlegget gjennom setervollen, mens ved Spekedalssetra ligger fangstanlegget bare 100 m nord for setervollen.
Sør i Raudsjødalen, ved foten av Steinhyllhøa, ble Nord-Europas første andelsmeieri etablert i 1856. Ysterier og meierier kom med moderniseringa av landbruket, og de rike sommerbeitene i Raudsjødalen kunne dermed utnyttes effektivt. Driftige bønder fra Tolga og Os organiserte sameie og fellesdrift. Ost ble produsert etter sveitsisk oppskrift. Raudsjødalsetra bestod av en meieribygning og fem fjøsbygninger under fellestak med 100 båsplasser. Bygningene er bygd av lokale steinheller, og trematerialer ble kun benyttet i vinduer, dører og takåser. Fellesfjøset har rast sammen, men meieribygningen er restaurert to ganger, og er nå et museum.

Landskapet er et enhetlig jordbrukslandskap, med store, bølgete, åpne og fruktbare jorder, som brytes opp av mindre skogkledde odder, koller og to mindre elver. Jordene vender seg i vest mot Mjøsa, og ender i grunne viker.
Jordbrukslandskapet på Steinsodden, nordvest i landskapet, har stor tidsdybde. Storgården Stein har gitt odden sitt navn. Her finnes kulturminner fra de fleste tidsperioder. På den skogkledde Steinsborgodden ligger en stor blokkstein med veideristninger av elgmotiv fra eldre steinalder. Østenfor tunet på Stein gård, oppe på det skogkledde «Steinsberget» ligger en bygdeborg fra folkevandringstiden. Ytterst på odden, nord for gårdstunet, ligger Steinsodden naturreservat, som inkluderer holmen Mjøskastellet ligger på, Borgodden og Korgerstuodden. Her er geologien i Oslofjordfeltet med tydelige jordforkastninger og trilobittlokaliteter godt synlig. Dette har lagt grunnlaget for et fruktbart landskap med et rikt dyre- og fugleliv og tidlig bosetting har etterlatt seg flere steinalderlokaliteter og mange gravrøyser.
Mjøsa har vært den viktigste ferdselsåren gjennom flere tusen år. Helleristningssteinen på Steinsodden, Mjøskastellets beliggenhet ytterst på Steinsholmen der Mjøsa er smalest, Ringsaker kirkes sentrale beliggenhet på Mjøsas bredd og bygdeborgens beliggenhet på et nes i nærhet til både vann- og landveg, viser dette. Ferdselsårene på land og ferdselsårene på Mjøsa møtes i krysset ved Ringsaker kirke og Sveinhaug. Mjøsisen lå frossen i en lengre periode på vinteren nord for Steinsodden enn sør. Avhengig av årstid skiftet ferdselsformen mellom slede og båt, der Mjøskastellet trolig fungerte som en skysstasjon.
Området Steinsodden – Ringsaker kirke har vært et strategisk knutepunkt, og en militær og økonomisk kontrollpost. Snorres kongesaga beskriver hvordan fem hedenske småkonger fra Gudbrandsdalen, Hadeland og Hedmarken samlet seg til veitsle og gjestebud på Ringsaker for å planlegge motstand mot den harde kristningen til Hellig-Olav.
Ringsaker kirke er en av Norges best bevart steinkirker fra middelalderen. Kirken er datert til 1100-tallet, og ble utbygd til en prektig romansk basilika med midtskip på 1200-tallet. Kirken var viet til St. Olav og den var en tridjungskirke – dvs. at en tredjedel av fylket sognet til kirken. Dette inkluderte også store områder på vestsiden av Mjøsa, som Vardal, Snertingdal, Biri og Redalen. Med kirkens nære beliggenhet til Mjøsa, var det vanlig å ankomme den i båt. Storgårdene nær kirka har trolig hatt administrative funksjoner i middelalder.
Mjøskastellet ble opprinnelig anlagt på Steinsholmen på 1200-tallet, som følge av at kong Håkon Håkonsen og Hamarbiskopen var i konflikt om eiendomsretten til Helgøya. Borgens strategiske plassering på en holme i nærhet av Ringsaker kirke viser hvor viktig båtferdselen på Mjøsa var i denne maktkampen. I løpet av høymiddelalder, da kongens makt ble befestet, endret Mjøskastellet sin funksjon seg fra å være en borg for kongens hird til å bli et statsfengsel. I dag er Mjøskastellet en ruin. Stein gård er nevnt i sagaene, og den har hatt handelsprivilegier siden 1700-tallet. Den gamle allfarvegen og Kongevegen gikk gjennom tunet på gården, og dagens Pilegrimsled passerer forbi. I en periode var Stein siste handelssted før reisende nordover kom til Trondheim. Hovedbygningen er i dragestil, reist etter brannen i 1897.
Nord for Ringsaker kirke ligger Prestegårdskogen. Den dekker en tydelig øst-vestgående kolle - Apostelhaugen på 196 moh. På Apostelhaugen er det nylig registrert et stort kalksteinsbrudd fra middelalder. Kalksteinsbruddet settes i sammenheng med bygginga av Ringsaker kirke i høymiddelalder. Sørøst for kirken, på gården Sveinhaug, ligger en monumental gravhaug på 21 m i diameter fra merovingertid (600 e.Kr.). Sveinhaug er opprinnelig en del av et større gravfelt med mindre gravhauger.
De store åkrene rundt Ringsaker kirke i sørøst åpner landskapet og gjør kirken godt synlig. Både fra Mjøsa, den viktigste historiske ferdselsåren, og fra Kongevegen og Pilegrimsleden (dagens rv. 213) er kirken et blikkfang. Alle storgårdene rundt kirken ligger i direkte visuell nærhet. Gårdene Skapal, Ulven og Samsal i sørøst har vært adelige setegårder. Ringsaker prestegård, som er fredet, ligger rett vest for kirka. Tidligere var det flere husmannsplasser i området, men i dag er det få igjen. Den mest opprinnelige ligger nord for Apostelhaugen og tilhørte prestegården.
På Ringstrand sør for kirken ligger Ringsbrygga. Der var det ferjested og dampskipsbrygge som Skibladner og andre Mjøsbåter la til ved. Storgårdene rundt hadde egne veger ned mellom jordene til brygga, og den var et samferdselsknutepunkt med egen butikk fram til 1960-tallet. Her lå også det historiske sentrumet i kommunen. Ringsakergårdene har trolig gitt navnet til kommunen.

Sentralt i landskapet er elva Ya, som strekker seg fra høyfjellet i Forollhogna nasjonalpark, gjennom istidsavsetninger, ravinedaler og seter- og bosetningsområder. Ya renner vest for området ut i storelva Orkla ved Yset på Kvikne. Omgitt av store elver og jordbruksbygder har området alltid vært lett tilgjengelig for folk. De samiske boplassene ved Storbekken, en sideelv til Ya, ligger på tørre rygger av løsmasser. Plasseringen på Storbekkhaugan er typisk for samiske boplasser, med tørr grunn, god trekk, tilgang på vann og brensel, god utsikt og lite snø. Dette er faktorer som er viktige i et mobilt hverdagsliv basert på reinsdyrenes premisser.
Historiske kilder forteller at Forollhognaområdet ble tatt i bruk av samer på begynnelsen av 1800-tallet. Den gang vandret samiske reindriftsgrupper inn fra nord og øst. Stedsnavn, kulturminner og tradisjoner forteller likevel at samer også hadde brukt området tidligere. I perioden før samene kom tilbake hadde det vært drevet seterdrift i fjellområdet. Utfordringer knyttet til rein som beitet på setervoller og slåttemyrer eskalerte utover 1800-tallet.
Etter at reinbeitedistriktene ble opprettet i 1894 (og med videre bestemmelser i 1897), ble samene i praksis fratatt retten til å drive i området og den samiske bruken opphørte. Samene flyttet herfra, og for mange endte det med tragedie. Forarbeidene til disse lovene omfatter blant annet en rekke intervjuer utført i 1889 av den statlige utnevnte Lappekommisjonen. Her er flere av samene i Forollhognaområdet intervjuet, bl.a. Margrethe Nilsdatter som sammen med mannen John Tomassen hadde gammeboplass på Storbekkhaugan.
I 2009-2012 gjennomførte Kvikne nasjonalparksenter kulturminneregistreringer i Forollhogna, blant annet for å gjenfinne boplassene omtalt i lappekommisjonens tekster. Det ble påvist samiske boplasser både på Trøndelagssida og Hedmarkssida av fylkesgrensa, gjenregistrert offersteder og trøplasser og funnet beingjemmer – en ny funnkategori i området.
Beingjemmer finnes nær samiske boplasser, og er knyttet til reindrift. Disse kan ligge i bergsprekker, sprekker mellom større steiner, i små røyser eller i kilder nær boplassene. I tillegg til at det var praktisk og hygienisk å samle bein, var denne skikken knyttet til reinslykken. Dersom beinene lå spredt og ikke samlet virket dette negativt på å få samlet reinen. Øverst på beindepotene, ble det av og til plassert et reinsgevir som symbol på ledereinen.
Boplassene på Storbekkhaugan ligger alle samlet på småkoller og rygger mellom sidebekkene til Storbekken sørvest i området. Ildstedet fra en teltgammetuft på en av småkollene her ble C14-datert til vikingtid, 8-900-tallet e.Kr. Det ble videre registrert to gammetufter, en geitegamme, to mjølkegroper, en murt steinkjeller, burtuft, kaldkilde og en bekkekjøl med steinhelle fra nyere tid. Den murte steinkjelleren er tolket å være et kjøttgjemme fra nevnte John Tomassen. Han var tidlig ute med å med å gå over til kjøttproduksjon framfor mjølk.
På Storbekkhaugan er det altså på samme sted sikker informasjon om både ett av de eldste samiske boplassområdene i hele det sørsamiske området, og boplasser fra 1800-tallet, 1000 år seinere. Det finnes i dag mange eksempler på samisk bosetning i Trøndelag og Sør-Norge fra jernalderen.
De samiske boplassene ligger kun en kilometer fra et fangstanlegg på opptil 750 fangstgroper, i et sammenhengende system som strekker seg over 20 km fra øst til vest og 30 km fra nord til sør. Innenfor KULA-området er det langs Ya og Bratthøbekken registrert omtrent 170 fangstgroper i et sammenhengende system. Fangstanleggene ligger på morenerygger parallelt med vassdraget. Fangstanlegg av denne størrelsen dateres ofte til middelalder, men det kan ikke utelukkes at deler av anlegget kan være eldre.
Nærheten til seterområdene på Grøntjønnan og den norrøne jernalderbygda på Kvikne gjør at det er usikkerhet omkring fangstanleggenes etniske tilhørighet.
Fram til i dag har bosetningsspor i utmark i dette området, i stor grad blitt forklart med utgangspunkt i bondebefolkningen. Det samme gjelder spor etter aktivitet i utmarka, og spesielt fangstvirksomheten. Når vi i dag begynner å få dokumentasjon på at samer har bebodd disse fangstområdene også i jernalderen, åpner det for at de også har hatt en rolle i den storstilte masseutryddelsen av villrein som foregikk i vikingtid og tidlig middelalder. Nettopp ved Storbekkhaugan er forbindelsen mellom samiske boplasser og reinfangstanlegg spesielt tett. Slike fangstanlegg blir tradisjonelt knyttet til norske bønders utmarksbruk, til tross for at det er få klare bevis for hvem som faktisk drev fangsten. De samiske bosetningssporene har fram til nylig blitt oversett, enten på grunn av nasjonalistiske holdninger på 1900-tallet, eller at det har tatt tid å påvise dem i felt. Den norske utmarksvirksomheten har uansett vært svært viktig for bøndene i området, med omfattende seterdrift ved Grøntjønnan og Svartsjøen, villreinjakt og gruvedrift ved Kvikne kobberverk.

Landskapet dekker det meste av fjellet Storhøa på 1139 moh. i sør, og Lerådalen og Snertådalen på ca. 800 moh. ved foten av fjellet Kvitvola i nord. Landskapets former er avrunda og steinurer setter sitt preg på det. Berggrunnen består av sandstein, feltspat og kvartsitt. Vegetasjonen består av lyng- og lavarter typisk for høyfjellet. Lerådalen og Snertådalen er skogkledd, for det meste av gran.
Massefangstanlegget på Storhøa er, med et flateareal på om lag 3,75 km2, et av de store fangstanlegget i både regional og nasjonal sammenheng. Det består av minst 10 ledegjerder på til sammen 8,5 km i lengde, 36 bogasteller (bueskytestillinger), flere kjøttgjemmer og en grav. Ledegjerdene går flere steder sammen i trangere partier mot bogasteller i ruser der det antas at reinsdyrene er drept. Massefangstanlegget ble først registrert i 1977. Etter en registrering i 2020, er fangstanlegget blitt skiltet fra setra Øveråsen i Snertådalen i nord, og det oppdages stadig nye elementer av anlegget. Stedsnavn oppe på Storhøa, som «Simlehøa», viser at det har vært rein her.
Massefangstanlegget består av ledegjerder av reiste steinheller og varder. Flere bogasteller er markert med småvarder og er gravd ned i urene. Bogastellene ligger sentralt i anlegget, langs ledegjerdene og i enden av disse. Ledegjerdene er mest synlig på fjellhøyder og åsrygger, både på Buhøgda, Simlehøa og Storhøa. Mellom Storhøa og Buhøgda ligger en grasrik og avgrenset liten dal, Tuvflået, der tettheten av bogesteller og kjøttgjemmer øker. Tuvflået er i øst forbundet med Bjørnskorbekken og Bjørnskora (Bjørnskaret). Bjørnskora skjærer ned i den østre fjellsiden av Storhøa, og har trolig fungert som et sperreelement i forlengelsen av det østlige ledegjerdet over Storhøa.
I Lerå- og Snertådalen, 2-3 kilometer nord for Storhøa, ligger et 6 km langt fangstanlegg. Dette fangstanlegget består av fangstgroper, og er datert til 1250 e.Kr. Nylig er det funnet enda et fangstanlegg mellom Ulvåberget og Kvitvola 5-6 km lengre nord.
Jegerne dro nytte av at rein samlet seg før den trakk opp i fjellet til gode beiter. I landskapet ligger høyfjellene, Ulvåberget, Kvitvola og Storhøa orientert i nord-sør retning. Det smale Tverrfjellet sør for Storhøa er sørenden av et høyfjellsplatå. Med sine bratte dalsider i sør, øst og vest var dette trolig endepunktet og «snuplass» for reinstrekket fra nord. Massefangstanlegget på Storhøa dannet, sammen med skaret Bjørnskora i øst og de bratte fjellsidene, sannsynligvis en passasje reinen måtte bevege seg igjennom. Reinen kan under jakt ha blitt skremt tilbake mot Lerådalen og Snertådalen, der de dyrene som unnslapp anlegget på Storhøa har blitt fanget i fangstanlegget i dalbunnen.
Massefangstanlegget innenfor dette KULA-området inneholder to forskjellige fangstanleggstyper i to ulike landskapsområder: Et anlegg i urområdene på høyfjellet oppe på Storhøa, og et fangstgropanlegg nede i Lerådalen og Snertådalen. Mellom disse fangstanleggene, på den nordre slake fjellsida til Storhøa, kan jegerne aktivt ha ledet reinen, ved hjelp av skremmepinner og naturlige vegetasjonsskiller.
Reinsjakta var av så stor betydning for overlevelse og handel, at store deler av fjellandskapet, der reinen holdt til, ble tatt i bruk. Kjøttressurssene ble i middelalderen nærmest trukket ut av den karrigste steinur. I middelalderen var varehandelssystemet med fraktruter og handelsplasser så godt etablert at tørket reinskjøtt og bein- og gevirmateriale var handelsvare både lokalt, i Norge, Norden og Nord- og Øst-Europa. Reinsjakta var godt organisert. Den etniske tilknytningen til jegerne er ikke avklart, men det diskuteres om massefangstanlegg av denne typen kan ha vært drevet av samer og en norrøn befolkning i samarbeid.
Massefangstanlegget på Storhøa viser på en god måte hvordan landskapsformer og terreng, sammen med menneskeskapte konstruksjoner, har blitt utnyttet i stort omfang. Selv om villreinstammen i dag er utryddet, er det fortsatt omfattende spor etter fangst i Lerådalen og på Storhøa.

Svahken Sijte er det sørligste av reinbeitedistriktene i Norge. Innenfor KULA-området deler tre parallelle nordvest - sørøst liggende høyfjellsdaler landskapet i to høyfjellsområder. I fjelldalene er fjellfuru- og bjørkeskog dominerende vegetasjon. Mellom dalene ligger de to fjellrekkene Gealta/Sandtjønnvola – Elgåhogna – Skuvhtåelkie/Storslåga –Jorpetjahke/Sushøgda – Goebletjahke/Digerhogna og Svahke/Stor-Svuku – Krovhte/Sylfjellet – Grøthogna. De høyeste toppene er over 1400 moh. Fjellene består hovedsakelig av prekambrisk sparagmitt og en rødlig granitt, med innslag av gabbro. Blokksteiner og morene er med å prege landskapet.
Opprinnelig var sørsamene jegere og veidefolk. Gjennom jernalderen var det vanlig å holde et mindre antall rein. Begynnende tamreindrift er kjent fra middelalderen. På 15- og 1600-tallet ble tamreindrifta etablert med større flokker. Den sørsamiske kulturen hadde en innebygget norm om å sette minst mulig materielle spor i landskapet. Reinens trekkruter kunne variere fra år til år. Sørsamiske bo- og trøplasser, steder der samene bodde, mjølket og slaktet reinen, ble definert av reinens trekkruter. Ved flere steder, som Grøtådalen, Valdalen - Elgådalen, Syløyan, Svuku og Nedre Roasten, er det registrert en relativ stor tetthet av sørsamiske boplasspor. Beiteressurser, tilgjengelighet til ulike årstider, flora, fauna osv. er alle faktorer som styrer den samiske landskapsutnyttelsen. De gode sommerbeitene er i høyfjellsdalene, mens vinterbeitene er i fjellområdene der tilgangen til lavbeitene ikke dekkes til av snø. Reinflokker ble vinterstid samlet på Femundsisen.
Den samiske reindriftsnæringen er inndelt i en rekke reinbeitedistrikter - sijth. En sijte er mer enn et geografisk avgrenset reinbeite. Begrepet henviser til et kollektivt system og en organisasjonsform der en gruppe samer har en bygsel, eller bruksrett, til å drive med reinen. En sijte er navet i det sør-samiske samfunnet. Det begrenser for sterke personlige eierskap, sørger for bærekraftig fordeling av ressursene og virker konserverende på slektsbånd. Identiteten er sterkt nyttet til reindrifta i landskapet.
Svahke er det sørsamiske navnet på dette landskapets tydeligste landemerke - fjellet Stor-Svuku. Navnet beskriver fjellets runde form. Reinbeitedistriktet har bakgrunn i felleslappelovens etablering av reinbeitedistrikter på 1880-90-tallet. Opprinnelig drev tre familiegrupper med rein her, men nå er det seks andelseiere i sijte. Årsrytmen i beitemønsteret går i øst-vest-retning, mellom Femunden og svenskegrensa, med relativt korte trekkavstander. Flere gjeterhytter og reingjerder er synlige reindriftsspor i dette landskapet. Svahke (Stor-Svuku) oppfattes som et hellig fjell eller arvefjell (Saajve). Den spellemannsprisvinnende sørsamiske artisten Marja Mortensson joiker om nettopp dette fjellet.
Den sørsamiske årskalenderen er delt i åtte sesongsykluser som beskriver reinens bevegelsesrytme og bruk av landskapet gjennom årstidene. Det er f.eks. «kalvingsmåneden», «jervmåneden» og «den rolige tida». Beitero er avgjørende. Håndbåren kunnskap knyttet til reindrifta blir overført fra generasjon til generasjon, der barn deltar tidlig.
Den sørsamiske kulturen har sjamanistiske og animistiske røtter, der hele landskapet med fjell, steiner, trær, busker og vann har sjel. Sjamanen (noaiden) kunne ved behov foreta sjelereiser i mytiske landskap i over- og underverden. Ved å tromme seg til transe, kunne noaiden ta bolig i et hjelpedyr, f.eks. en rein, og få kunnskap som var viktig for overlevelse. Figurene på trommeskinnet fungerte som kart og visualisering av reisen til et annet virkelighetsplan for dem som deltok i ritualene. I tillegg har naturformasjoner som steiner og fjell blitt oppfattet som symboler for hellig kraft. Slike steder ble valgt ut av noaideånder (Noaide-Gadze). Hellige fjell, hellige steiner (gierkie), og offersteder ligger ofte som små og store landemerker mot landskapets roligere former. Grav- og offersteder er registrert i Svukuområdet, Elgådalen og Valdalen.
Den kjente rettighetsforkjemperen Daniel Mortensson hadde tett tilknytning til Svahkenområdet. Han var en sentral lederskikkelse, og en av hovedpersonene ved det første samiske landsmøtet i Tråante/Trondheim i 1917. Mortensson flyttet til Elgå omkring år 1900, og var en stor reineier i Svahken sijte. Mange av de kjente, freda kulturminnene i området er knyttet til hans drift. Gamma hans fra boplassen ved Kjerran står i dag på Sverresborg Trøndelag Folkemuseum, og en kopi ble gjenoppført på Kjerran i 2018. Daniel Mortenssons siste yrkesutøvelse var som bonde og entreprenør på fjellgården Svukuriset nord i området.
Sørsamene bidro med varer som var viktige for handel tilknyttet bergstaden på Røros. På 1930-tallet ga sørsamene opp den nomadiske driftsformen, ble bofaste og satset på skinn- og kjøttproduksjon. Nå er reindrifta modernisert med bruk av droner, snøscootere og mobilt slakteanlegg.
Det sørsamiske språket er spesielt rikt på ord som beskriver reinen, naturforholdene og landskapet. Etter intensiv fornorskningspolitikk holdt det sørsamiske språket på å dø ut, men et prosjekt ved Elgå oppvekstsenter i 2001 har bidratt til å opprettholde det sørsamiske språket.
I området er det også en rekke andre kulturminner. Steinalderboplasser, fangstanlegg, falkefangertuft og sager og damanlegg knyttet til Røros Kobberverk vitner om store utmarksressurser. Gårdsdriften langs Femunden må ses i sammenheng med Røros Kobberverk og smeltehytta på vestsiden av innsjøen, og flere av gårdene ble opprinnelig etablert som setre under Femundshytta. De hadde i tillegg funksjoner tilknyttet hogst og tømmertransport.

Landskapet er et innsjølandskap med de tre innsjøene Sølensjøen, Isteren og Galtsjøen, samt Buvika i Femunden. Mindre vann, vassdrag og myrområder knytter de store innsjøene sammen. Elva Sømåa renner fra nord ned i Isteren. Dalbunnene ligger 650-750 moh. og består av karrig grunn som sandstein, steinblokkurer og moreneområder. Vegetasjonen er åpen høyfjellskog av furu, bjørk og fjellbjørk. Skogen er i ferd med å gro igjen etter Røros Kobberverks omfattende hogst på 16- og 1700-tallet.
Fiskevollene består av samlinger av lafta buer, naust og kjell (liten bu for fiskeredskap) i godt skjerma bukter. Buene var opprinnelig enkle ljørbuer med jordgolv der fiskerne stelte mat over åpen ild og sov i køyer langs veggene. Kjellene står på stabber, for tørr og sikker oppbevaring av redskapene mellom fiskesesongene. På stranda ligger nausta, der båtene og tønnene med saltet eller raket fiskefangst ble oppbevart til fangsten ble kjørt hjem på vinterføre. På vollene står også «nottrossen» som er to stolperekker til tørking av not, garn og tauverk. Fra fiskevollene var det enkel tilgang med robåt til de grunne, steinrike gyteplassene. Historisk har det blitt drevet garnfiske etter røye, men fra ca. 1900 også etter sik. På fiskevollene er det tradisjonelle og enhetlige bygningsmiljøer datert til 1700-tallet. Fiskevollene var forutsetningen for et sesong- og næringsfiske som tradisjonelt har vært livsviktig for bøndene i Øvre Rendalen.
Fisket var organisert i felles lottsystem. En lott var en andel av fisket organisert rundt buer, båter og notbas for fordeling av ressursene. Lottsystemet sørget for at utbyttet av fisk ble fordelt mellom båt og mannskap etter bestemte regler. Både kapital- og arbeidsinnsatsen ble belønnet med andel av totalutbyttet. Lottsystemet kan ha vært i bruk helt fra vikingtid og tidlig middelalder. Notfisket ble ledet av en notbas fra land i oktober, da røya gyter. Notbasen koordinerte og bestemte liner og garnkast. Ett kast kunne gi opptil 6-700 fisk. Fisken ble sløyet og konservert ved salting på fiskevollene.
Det er fire fiskevoller i landskapet: To ved Isteren (Elvålsvollen og Høgsetvollen), én ved vestbredden av Sølensjøen (Fiskevollen), og én ved vestbredden av Femunden (Buvika). Ulike bygdelag hadde fiskerett i ulike fiskevoller. De gamle ferdselsvegene i landskapet gikk i retning øst-vest, noe retningen på stier og navn på klopper og vadesteder viser. Dagens ferdsel går derimot nord-sør, på riksveg 26 langs Isteren. Skogsbilvegene i området går inn langs vannene, men er ikke sammenhengende.
Fiskevollen ved Sølensjøen i øst er den største av anleggene, med til sammen 59 bygninger samlet i et fellesmiljø ved en bukt og en odde. Åtte garder i Øvre Rendalen fordelte her 20 lotter. Fisket er fordelt i lotter også i dag. Rett sør for Fiskevollen er det registrert et fangstanlegg, trolig fra middelalder, og en gravhaug med våpenfunn fra vikingtid. Dette dokumenterer tidsdybden i veidevirksomhet i dette området. Stedet fikk først vegforbindelse i 1941, og innmarsjen hit fra Øvre Rendalen var 30-50 km.
Fiskevollen i Buvika på vestbredden av Femunden var vegløs fram til 1954. Unset i Øvre Rendalen hadde gamle fiskerettigheter her. Fiskevollene Elvålsvollen og Høgsetvollen på vestsiden av Isteren er knyttet til bygdelaget Elvål og Haugset i Rendalen. Tradisjonen sier at det også har vært en fiskevoll på Svala omtrent 4 km sør for Høgsetvollen.
Helt opp til moderne tid har det på vinteren foregått garnfiske etter sik på isen på Isteren. Dette isfisket har foregått med temperaturer helt nede i tretti kuldegrader! På de store myrområdene nordvest for Isteren, der elva Sømåa renner ut, har det vært drevet omfattende myrslått på høsten. Høyet har ligget i utløer, og ble kjørt til gårdene i Øvre Rendalen på vinteren. Enkelte utløer er i dag istandsatt. Landskapet domineres av skrinne furuskogtyper, der furutrær kan være 500 år gamle, og her finnes flere rødlistearter.
Sørover vassdraget fra Isteren renner vannet ned i Galtsjøen forbi Galten gård og Smithsætra. Dette er et av pionerområdene for sportsfiske med flue på Østlandet og i Norge. Galten var overnattingsted og tilretteleggere for fluefiske fra slutten av 1800-tallet, i tillegg til tradisjonelt jordbruk og seterdrift. Smithsætra ble satt opp av to advokatbrødre fra London i 1892. Brødrene hadde en god relasjon til Fridtjof Nansen, og kom tilbake hver sommer som fluefiskere.
På holmer og nes på vest- og sørbredden av Isteren, på nordvestre bredd av Sølensjøen og på sørbredden av Holmsjøen, er det registrert flere steinalderboplasser. Disse ligger der de beste fiskeplassene også er i dag.

I landskapet som omkranser Norges største innsjø, ligger noen av de mest fruktbare jordbruksområdene i landet. Geologisk tilhører området Oslofjordfeltet, og berggrunnen er en blanding av kambrosilurske sedimenter og eruptive bergarter. At kalksteinsedimenter og leirskifer forvitrer lett, er forutsetningen for det rike jordbruket og landskapets svakt bølgete former. Jordforkastninger danner åsrygger og høyder.
De store sammenhengende jordene åpner landskapet. Siktlinjene strekker seg over Mjøsa, og binder landområdene visuelt sammen. Lange alléer og kantvegetasjon rammer inn de brede åkrene. Jordbruksarealene benyttes i stor grad til korn- og grasproduksjon, men grønnsaks- og bærproduksjon samt husdyrhold er også viktig. Her ligger flere virkelige storgårder, ofte organisert som åpne firkanttun med mange verdifulle bygningsmiljøer. Lange alléer orienterer seg mot Mjøsa fra storgårdene Hol og Grefsheim på Nes, Hovinsholm og Hovelsrud på Helgøya og Atlungstad og Huseby på Stange. Skogområder ligger som lunder og åkerholmer mellom åkrene, men også oppe på åsryggene. På åsryggene langs Mjøsas østside ligger 11 bygdeborger med siktlinjer til hverandre. I jernalderen var disse en del av et varsling- og kommunikasjonssystem som inkluderte Helgøya og Tingnes.
Navnet Mjøsa kommer fra norrønt Mjǫrs som trolig betyr skinnende. Det gamle navnet på Mjøsa er Heiðsær og betyr både «innsjøen i utmarka», og «Hedenes sjø». Mjøsa har fra forhistorisk tid og opptil andre halvdel av 1900-tallet vært farleden, lokalt kalt «fjorden». På odder, nes og øyer ligger fortsatt gravrøyser og middelalderkirker synlige for båtreisende. Fra 1600-tallet ble føringsbåter med råseil benyttet både til skyss og varetransport. Industrialiseringen av jordbruksprodukter førte til økt produksjon og et større fraktbehov, og dampbåtene tok over fra omtrent 1840. Viktige eksportvarer var blant annet tømmer og korn, mens det for eksempel ble importert salt. Øst på Helgøya i Bergevika er det tre kalksteinsovner etter kalkproduksjon fra 1872 til 1957.
Isvegnettet på Mjøsa har lenge vært omfattende. Middelaldermarkedet på Hamarkaupangen foregikk vinterstid på Mjøsisen. Hit ble geistlige i middelalderen fraktet på slede, og seinest i 2003 ble det brøytet bilveg mellom Tingnes og Hamar.
Sammenhengen mellom storgårder med sakrale navn, gamle vegfar, og middelalderkirker er tydelige. Bare på Helgøya og Tingnes var det i tidlig middelalder seks sognekirker. To på Helgøya og fire på Tingnes. Ytterst på en liten odde på Tingnes, stod det en trekirke før en gotisk langkirke av stein ble bygd omtrent 1100. Kirka har navn etter prestegården Ullinshov – førsteleddet i navnet viser til den førkristne guden for ski-, jakt- og holmgang. Kirka speiler seg i Nessundet, og ligger skjermet innenfor Helgøya. Her har det vært ting og drevet religiøs og rettslig praksis i førkristen, katolsk og etterreformatorisk tid.
Midt i landskapet ligger Helgøya, som var sentrum både geografisk og for historisk ferdsel. Øyas navn kommer av norrønt eyin helga, og betyr «den hellige øya». Både Helgøyas sentrale beliggenhet, at den er godt synlig fra alle ferdselsretninger og inneholder flere sakrale stedsnavn, forklarer at øya ble oppfattet som hellig. Storgården på Helgøyas søndre nes, Hovin, betyr «tempelenga». Norrøn kultutøvelse her ble avløst av en trekirke. Den ble flyttet til Baldershol på Tingnes i 1612. På sørsiden av øya er det flere gravfelt, og noen religionshistorikere mener at gårdsnavnet Stav kan knyttes til kvinnelig kultutøvelse. Fysiske spor etter det førkristne kan også ses på sentrale holmer og nes. Den monumentale gravhaugen på øya Hovinsholmen, rett sør for Helgøya, er med sitt tverrmål på 35 m. en av Hedmarks største. Gravhaugen var et navigasjonsmerke og en markering av førkristne herskerslekter. På Hornneset i nordvest er det et forhistorisk gravfelt av små røyser.
Området må også ses i sammenheng med den rike kulturhistorien på den andre siden av Mjøsa. Her er blant annet store gravhauger, som ved Balke på Toten, og den 40 m. lange langhaugen på Eikstunet ved Gjøvik, med siktlinjer rett mot Helgøya.
Stedsnavnet Stange kommer av norrønt Skaun, og betyr trolig «avgrenset jordbruksområde». Her går gamle veger og pilegrimsleden forbi storgårder og kirkesteder fra middelalder i et bølgete jordbrukslandskap. Stange kirke er en langkirke fra omtrent 1250, som er bygd over en eldre steinkirke. Den har panoramautsikt mot Mjøsa, Helgøya og Nes. Kirka ligger mellom storgårder, og på åsryggen i øst, ved Lalum, ligger en monumental gravhaug. Ved Guåker rett nord for tettstedet Stange, var det tingsted. I middelalderen var det fem sognekirker på Stange. Sentralt langs Mjøskanten ligger en rekke storgårder. Fra sør til nord ligger de store og gamle eiendommene Ven, Gillund (Gildelunden), Huseby, Staur og Ringnes. Gårdsnavnet Huseby er en rest etter veitsleordninga - et administrasjonssenter for kongemakten i tidlig kristning- og rikssamlingstid. I middelalderen var det kongskapell og gildehall på Huseby. Ved Frangstøa viser gravrøyser at det har vært havn i forhistorisk tid. Det var også kongsbrygge her i middelalderen. Litt lengre nord var Gillundstranda kommunikasjonssentrumet med dampbåthavn mellom 1840 til 1880. I øst hever landskapet seg mot den moderne stasjonsbyen.
I de lite grøderike og høytliggende områdene var det husmannsplasser. Ved Kvamsberget på Grefsheim, nordøst på Nes, var det en husmannsgrend. Et samfunn med opptil 300 personer fordelte seg på 30 husmannsplasser, flere strandsitterplasser, arbeiderbolig, røkterbolig og internat. Det var flere plasser enn gårder, men bare noen er bevart.