Landskapet dekker det meste av fjellet Storhøa på 1139 moh. i sør, og Lerådalen og Snertådalen på ca. 800 moh. ved foten av fjellet Kvitvola i nord. Landskapets former er avrunda og steinurer setter sitt preg på det. Berggrunnen består av sandstein, feltspat og kvartsitt. Vegetasjonen består av lyng- og lavarter typisk for høyfjellet. Lerådalen og Snertådalen er skogkledd, for det meste av gran.
Massefangstanlegget på Storhøa er, med et flateareal på om lag 3,75 km2, et av de store fangstanlegget i både regional og nasjonal sammenheng. Det består av minst 10 ledegjerder på til sammen 8,5 km i lengde, 36 bogasteller (bueskytestillinger), flere kjøttgjemmer og en grav. Ledegjerdene går flere steder sammen i trangere partier mot bogasteller i ruser der det antas at reinsdyrene er drept. Massefangstanlegget ble først registrert i 1977. Etter en registrering i 2020, er fangstanlegget blitt skiltet fra setra Øveråsen i Snertådalen i nord, og det oppdages stadig nye elementer av anlegget. Stedsnavn oppe på Storhøa, som «Simlehøa», viser at det har vært rein her.
Massefangstanlegget består av ledegjerder av reiste steinheller og varder. Flere bogasteller er markert med småvarder og er gravd ned i urene. Bogastellene ligger sentralt i anlegget, langs ledegjerdene og i enden av disse. Ledegjerdene er mest synlig på fjellhøyder og åsrygger, både på Buhøgda, Simlehøa og Storhøa. Mellom Storhøa og Buhøgda ligger en grasrik og avgrenset liten dal, Tuvflået, der tettheten av bogesteller og kjøttgjemmer øker. Tuvflået er i øst forbundet med Bjørnskorbekken og Bjørnskora (Bjørnskaret). Bjørnskora skjærer ned i den østre fjellsiden av Storhøa, og har trolig fungert som et sperreelement i forlengelsen av det østlige ledegjerdet over Storhøa.
I Lerå- og Snertådalen, 2-3 kilometer nord for Storhøa, ligger et 6 km langt fangstanlegg. Dette fangstanlegget består av fangstgroper, og er datert til 1250 e.Kr. Nylig er det funnet enda et fangstanlegg mellom Ulvåberget og Kvitvola 5-6 km lengre nord.
Jegerne dro nytte av at rein samlet seg før den trakk opp i fjellet til gode beiter. I landskapet ligger høyfjellene, Ulvåberget, Kvitvola og Storhøa orientert i nord-sør retning. Det smale Tverrfjellet sør for Storhøa er sørenden av et høyfjellsplatå. Med sine bratte dalsider i sør, øst og vest var dette trolig endepunktet og «snuplass» for reinstrekket fra nord. Massefangstanlegget på Storhøa dannet, sammen med skaret Bjørnskora i øst og de bratte fjellsidene, sannsynligvis en passasje reinen måtte bevege seg igjennom. Reinen kan under jakt ha blitt skremt tilbake mot Lerådalen og Snertådalen, der de dyrene som unnslapp anlegget på Storhøa har blitt fanget i fangstanlegget i dalbunnen.
Massefangstanlegget innenfor dette KULA-området inneholder to forskjellige fangstanleggstyper i to ulike landskapsområder: Et anlegg i urområdene på høyfjellet oppe på Storhøa, og et fangstgropanlegg nede i Lerådalen og Snertådalen. Mellom disse fangstanleggene, på den nordre slake fjellsida til Storhøa, kan jegerne aktivt ha ledet reinen, ved hjelp av skremmepinner og naturlige vegetasjonsskiller.
Reinsjakta var av så stor betydning for overlevelse og handel, at store deler av fjellandskapet, der reinen holdt til, ble tatt i bruk. Kjøttressurssene ble i middelalderen nærmest trukket ut av den karrigste steinur. I middelalderen var varehandelssystemet med fraktruter og handelsplasser så godt etablert at tørket reinskjøtt og bein- og gevirmateriale var handelsvare både lokalt, i Norge, Norden og Nord- og Øst-Europa. Reinsjakta var godt organisert. Den etniske tilknytningen til jegerne er ikke avklart, men det diskuteres om massefangstanlegg av denne typen kan ha vært drevet av samer og en norrøn befolkning i samarbeid.
Massefangstanlegget på Storhøa viser på en god måte hvordan landskapsformer og terreng, sammen med menneskeskapte konstruksjoner, har blitt utnyttet i stort omfang. Selv om villreinstammen i dag er utryddet, er det fortsatt omfattende spor etter fangst i Lerådalen og på Storhøa.

Svahken Sijte er det sørligste av reinbeitedistriktene i Norge. Innenfor KULA-området deler tre parallelle nordvest - sørøst liggende høyfjellsdaler landskapet i to høyfjellsområder. I fjelldalene er fjellfuru- og bjørkeskog dominerende vegetasjon. Mellom dalene ligger de to fjellrekkene Gealta/Sandtjønnvola – Elgåhogna – Skuvhtåelkie/Storslåga –Jorpetjahke/Sushøgda – Goebletjahke/Digerhogna og Svahke/Stor-Svuku – Krovhte/Sylfjellet – Grøthogna. De høyeste toppene er over 1400 moh. Fjellene består hovedsakelig av prekambrisk sparagmitt og en rødlig granitt, med innslag av gabbro. Blokksteiner og morene er med å prege landskapet.
Opprinnelig var sørsamene jegere og veidefolk. Gjennom jernalderen var det vanlig å holde et mindre antall rein. Begynnende tamreindrift er kjent fra middelalderen. På 15- og 1600-tallet ble tamreindrifta etablert med større flokker. Den sørsamiske kulturen hadde en innebygget norm om å sette minst mulig materielle spor i landskapet. Reinens trekkruter kunne variere fra år til år. Sørsamiske bo- og trøplasser, steder der samene bodde, mjølket og slaktet reinen, ble definert av reinens trekkruter. Ved flere steder, som Grøtådalen, Valdalen - Elgådalen, Syløyan, Svuku og Nedre Roasten, er det registrert en relativ stor tetthet av sørsamiske boplasspor. Beiteressurser, tilgjengelighet til ulike årstider, flora, fauna osv. er alle faktorer som styrer den samiske landskapsutnyttelsen. De gode sommerbeitene er i høyfjellsdalene, mens vinterbeitene er i fjellområdene der tilgangen til lavbeitene ikke dekkes til av snø. Reinflokker ble vinterstid samlet på Femundsisen.
Den samiske reindriftsnæringen er inndelt i en rekke reinbeitedistrikter - sijth. En sijte er mer enn et geografisk avgrenset reinbeite. Begrepet henviser til et kollektivt system og en organisasjonsform der en gruppe samer har en bygsel, eller bruksrett, til å drive med reinen. En sijte er navet i det sør-samiske samfunnet. Det begrenser for sterke personlige eierskap, sørger for bærekraftig fordeling av ressursene og virker konserverende på slektsbånd. Identiteten er sterkt nyttet til reindrifta i landskapet.
Svahke er det sørsamiske navnet på dette landskapets tydeligste landemerke - fjellet Stor-Svuku. Navnet beskriver fjellets runde form. Reinbeitedistriktet har bakgrunn i felleslappelovens etablering av reinbeitedistrikter på 1880-90-tallet. Opprinnelig drev tre familiegrupper med rein her, men nå er det seks andelseiere i sijte. Årsrytmen i beitemønsteret går i øst-vest-retning, mellom Femunden og svenskegrensa, med relativt korte trekkavstander. Flere gjeterhytter og reingjerder er synlige reindriftsspor i dette landskapet. Svahke (Stor-Svuku) oppfattes som et hellig fjell eller arvefjell (Saajve). Den spellemannsprisvinnende sørsamiske artisten Marja Mortensson joiker om nettopp dette fjellet.
Den sørsamiske årskalenderen er delt i åtte sesongsykluser som beskriver reinens bevegelsesrytme og bruk av landskapet gjennom årstidene. Det er f.eks. «kalvingsmåneden», «jervmåneden» og «den rolige tida». Beitero er avgjørende. Håndbåren kunnskap knyttet til reindrifta blir overført fra generasjon til generasjon, der barn deltar tidlig.
Den sørsamiske kulturen har sjamanistiske og animistiske røtter, der hele landskapet med fjell, steiner, trær, busker og vann har sjel. Sjamanen (noaiden) kunne ved behov foreta sjelereiser i mytiske landskap i over- og underverden. Ved å tromme seg til transe, kunne noaiden ta bolig i et hjelpedyr, f.eks. en rein, og få kunnskap som var viktig for overlevelse. Figurene på trommeskinnet fungerte som kart og visualisering av reisen til et annet virkelighetsplan for dem som deltok i ritualene. I tillegg har naturformasjoner som steiner og fjell blitt oppfattet som symboler for hellig kraft. Slike steder ble valgt ut av noaideånder (Noaide-Gadze). Hellige fjell, hellige steiner (gierkie), og offersteder ligger ofte som små og store landemerker mot landskapets roligere former. Grav- og offersteder er registrert i Svukuområdet, Elgådalen og Valdalen.
Den kjente rettighetsforkjemperen Daniel Mortensson hadde tett tilknytning til Svahkenområdet. Han var en sentral lederskikkelse, og en av hovedpersonene ved det første samiske landsmøtet i Tråante/Trondheim i 1917. Mortensson flyttet til Elgå omkring år 1900, og var en stor reineier i Svahken sijte. Mange av de kjente, freda kulturminnene i området er knyttet til hans drift. Gamma hans fra boplassen ved Kjerran står i dag på Sverresborg Trøndelag Folkemuseum, og en kopi ble gjenoppført på Kjerran i 2018. Daniel Mortenssons siste yrkesutøvelse var som bonde og entreprenør på fjellgården Svukuriset nord i området.
Sørsamene bidro med varer som var viktige for handel tilknyttet bergstaden på Røros. På 1930-tallet ga sørsamene opp den nomadiske driftsformen, ble bofaste og satset på skinn- og kjøttproduksjon. Nå er reindrifta modernisert med bruk av droner, snøscootere og mobilt slakteanlegg.
Det sørsamiske språket er spesielt rikt på ord som beskriver reinen, naturforholdene og landskapet. Etter intensiv fornorskningspolitikk holdt det sørsamiske språket på å dø ut, men et prosjekt ved Elgå oppvekstsenter i 2001 har bidratt til å opprettholde det sørsamiske språket.
I området er det også en rekke andre kulturminner. Steinalderboplasser, fangstanlegg, falkefangertuft og sager og damanlegg knyttet til Røros Kobberverk vitner om store utmarksressurser. Gårdsdriften langs Femunden må ses i sammenheng med Røros Kobberverk og smeltehytta på vestsiden av innsjøen, og flere av gårdene ble opprinnelig etablert som setre under Femundshytta. De hadde i tillegg funksjoner tilknyttet hogst og tømmertransport.

Landskapet er et innsjølandskap med de tre innsjøene Sølensjøen, Isteren og Galtsjøen, samt Buvika i Femunden. Mindre vann, vassdrag og myrområder knytter de store innsjøene sammen. Elva Sømåa renner fra nord ned i Isteren. Dalbunnene ligger 650-750 moh. og består av karrig grunn som sandstein, steinblokkurer og moreneområder. Vegetasjonen er åpen høyfjellskog av furu, bjørk og fjellbjørk. Skogen er i ferd med å gro igjen etter Røros Kobberverks omfattende hogst på 16- og 1700-tallet.
Fiskevollene består av samlinger av lafta buer, naust og kjell (liten bu for fiskeredskap) i godt skjerma bukter. Buene var opprinnelig enkle ljørbuer med jordgolv der fiskerne stelte mat over åpen ild og sov i køyer langs veggene. Kjellene står på stabber, for tørr og sikker oppbevaring av redskapene mellom fiskesesongene. På stranda ligger nausta, der båtene og tønnene med saltet eller raket fiskefangst ble oppbevart til fangsten ble kjørt hjem på vinterføre. På vollene står også «nottrossen» som er to stolperekker til tørking av not, garn og tauverk. Fra fiskevollene var det enkel tilgang med robåt til de grunne, steinrike gyteplassene. Historisk har det blitt drevet garnfiske etter røye, men fra ca. 1900 også etter sik. På fiskevollene er det tradisjonelle og enhetlige bygningsmiljøer datert til 1700-tallet. Fiskevollene var forutsetningen for et sesong- og næringsfiske som tradisjonelt har vært livsviktig for bøndene i Øvre Rendalen.
Fisket var organisert i felles lottsystem. En lott var en andel av fisket organisert rundt buer, båter og notbas for fordeling av ressursene. Lottsystemet sørget for at utbyttet av fisk ble fordelt mellom båt og mannskap etter bestemte regler. Både kapital- og arbeidsinnsatsen ble belønnet med andel av totalutbyttet. Lottsystemet kan ha vært i bruk helt fra vikingtid og tidlig middelalder. Notfisket ble ledet av en notbas fra land i oktober, da røya gyter. Notbasen koordinerte og bestemte liner og garnkast. Ett kast kunne gi opptil 6-700 fisk. Fisken ble sløyet og konservert ved salting på fiskevollene.
Det er fire fiskevoller i landskapet: To ved Isteren (Elvålsvollen og Høgsetvollen), én ved vestbredden av Sølensjøen (Fiskevollen), og én ved vestbredden av Femunden (Buvika). Ulike bygdelag hadde fiskerett i ulike fiskevoller. De gamle ferdselsvegene i landskapet gikk i retning øst-vest, noe retningen på stier og navn på klopper og vadesteder viser. Dagens ferdsel går derimot nord-sør, på riksveg 26 langs Isteren. Skogsbilvegene i området går inn langs vannene, men er ikke sammenhengende.
Fiskevollen ved Sølensjøen i øst er den største av anleggene, med til sammen 59 bygninger samlet i et fellesmiljø ved en bukt og en odde. Åtte garder i Øvre Rendalen fordelte her 20 lotter. Fisket er fordelt i lotter også i dag. Rett sør for Fiskevollen er det registrert et fangstanlegg, trolig fra middelalder, og en gravhaug med våpenfunn fra vikingtid. Dette dokumenterer tidsdybden i veidevirksomhet i dette området. Stedet fikk først vegforbindelse i 1941, og innmarsjen hit fra Øvre Rendalen var 30-50 km.
Fiskevollen i Buvika på vestbredden av Femunden var vegløs fram til 1954. Unset i Øvre Rendalen hadde gamle fiskerettigheter her. Fiskevollene Elvålsvollen og Høgsetvollen på vestsiden av Isteren er knyttet til bygdelaget Elvål og Haugset i Rendalen. Tradisjonen sier at det også har vært en fiskevoll på Svala omtrent 4 km sør for Høgsetvollen.
Helt opp til moderne tid har det på vinteren foregått garnfiske etter sik på isen på Isteren. Dette isfisket har foregått med temperaturer helt nede i tretti kuldegrader! På de store myrområdene nordvest for Isteren, der elva Sømåa renner ut, har det vært drevet omfattende myrslått på høsten. Høyet har ligget i utløer, og ble kjørt til gårdene i Øvre Rendalen på vinteren. Enkelte utløer er i dag istandsatt. Landskapet domineres av skrinne furuskogtyper, der furutrær kan være 500 år gamle, og her finnes flere rødlistearter.
Sørover vassdraget fra Isteren renner vannet ned i Galtsjøen forbi Galten gård og Smithsætra. Dette er et av pionerområdene for sportsfiske med flue på Østlandet og i Norge. Galten var overnattingsted og tilretteleggere for fluefiske fra slutten av 1800-tallet, i tillegg til tradisjonelt jordbruk og seterdrift. Smithsætra ble satt opp av to advokatbrødre fra London i 1892. Brødrene hadde en god relasjon til Fridtjof Nansen, og kom tilbake hver sommer som fluefiskere.
På holmer og nes på vest- og sørbredden av Isteren, på nordvestre bredd av Sølensjøen og på sørbredden av Holmsjøen, er det registrert flere steinalderboplasser. Disse ligger der de beste fiskeplassene også er i dag.

I landskapet som omkranser Norges største innsjø, ligger noen av de mest fruktbare jordbruksområdene i landet. Geologisk tilhører området Oslofjordfeltet, og berggrunnen er en blanding av kambrosilurske sedimenter og eruptive bergarter. At kalksteinsedimenter og leirskifer forvitrer lett, er forutsetningen for det rike jordbruket og landskapets svakt bølgete former. Jordforkastninger danner åsrygger og høyder.
De store sammenhengende jordene åpner landskapet. Siktlinjene strekker seg over Mjøsa, og binder landområdene visuelt sammen. Lange alléer og kantvegetasjon rammer inn de brede åkrene. Jordbruksarealene benyttes i stor grad til korn- og grasproduksjon, men grønnsaks- og bærproduksjon samt husdyrhold er også viktig. Her ligger flere virkelige storgårder, ofte organisert som åpne firkanttun med mange verdifulle bygningsmiljøer. Lange alléer orienterer seg mot Mjøsa fra storgårdene Hol og Grefsheim på Nes, Hovinsholm og Hovelsrud på Helgøya og Atlungstad og Huseby på Stange. Skogområder ligger som lunder og åkerholmer mellom åkrene, men også oppe på åsryggene. På åsryggene langs Mjøsas østside ligger 11 bygdeborger med siktlinjer til hverandre. I jernalderen var disse en del av et varsling- og kommunikasjonssystem som inkluderte Helgøya og Tingnes.
Navnet Mjøsa kommer fra norrønt Mjǫrs som trolig betyr skinnende. Det gamle navnet på Mjøsa er Heiðsær og betyr både «innsjøen i utmarka», og «Hedenes sjø». Mjøsa har fra forhistorisk tid og opptil andre halvdel av 1900-tallet vært farleden, lokalt kalt «fjorden». På odder, nes og øyer ligger fortsatt gravrøyser og middelalderkirker synlige for båtreisende. Fra 1600-tallet ble føringsbåter med råseil benyttet både til skyss og varetransport. Industrialiseringen av jordbruksprodukter førte til økt produksjon og et større fraktbehov, og dampbåtene tok over fra omtrent 1840. Viktige eksportvarer var blant annet tømmer og korn, mens det for eksempel ble importert salt. Øst på Helgøya i Bergevika er det tre kalksteinsovner etter kalkproduksjon fra 1872 til 1957.
Isvegnettet på Mjøsa har lenge vært omfattende. Middelaldermarkedet på Hamarkaupangen foregikk vinterstid på Mjøsisen. Hit ble geistlige i middelalderen fraktet på slede, og seinest i 2003 ble det brøytet bilveg mellom Tingnes og Hamar.
Sammenhengen mellom storgårder med sakrale navn, gamle vegfar, og middelalderkirker er tydelige. Bare på Helgøya og Tingnes var det i tidlig middelalder seks sognekirker. To på Helgøya og fire på Tingnes. Ytterst på en liten odde på Tingnes, stod det en trekirke før en gotisk langkirke av stein ble bygd omtrent 1100. Kirka har navn etter prestegården Ullinshov – førsteleddet i navnet viser til den førkristne guden for ski-, jakt- og holmgang. Kirka speiler seg i Nessundet, og ligger skjermet innenfor Helgøya. Her har det vært ting og drevet religiøs og rettslig praksis i førkristen, katolsk og etterreformatorisk tid.
Midt i landskapet ligger Helgøya, som var sentrum både geografisk og for historisk ferdsel. Øyas navn kommer av norrønt eyin helga, og betyr «den hellige øya». Både Helgøyas sentrale beliggenhet, at den er godt synlig fra alle ferdselsretninger og inneholder flere sakrale stedsnavn, forklarer at øya ble oppfattet som hellig. Storgården på Helgøyas søndre nes, Hovin, betyr «tempelenga». Norrøn kultutøvelse her ble avløst av en trekirke. Den ble flyttet til Baldershol på Tingnes i 1612. På sørsiden av øya er det flere gravfelt, og noen religionshistorikere mener at gårdsnavnet Stav kan knyttes til kvinnelig kultutøvelse. Fysiske spor etter det førkristne kan også ses på sentrale holmer og nes. Den monumentale gravhaugen på øya Hovinsholmen, rett sør for Helgøya, er med sitt tverrmål på 35 m. en av Hedmarks største. Gravhaugen var et navigasjonsmerke og en markering av førkristne herskerslekter. På Hornneset i nordvest er det et forhistorisk gravfelt av små røyser.
Området må også ses i sammenheng med den rike kulturhistorien på den andre siden av Mjøsa. Her er blant annet store gravhauger, som ved Balke på Toten, og den 40 m. lange langhaugen på Eikstunet ved Gjøvik, med siktlinjer rett mot Helgøya.
Stedsnavnet Stange kommer av norrønt Skaun, og betyr trolig «avgrenset jordbruksområde». Her går gamle veger og pilegrimsleden forbi storgårder og kirkesteder fra middelalder i et bølgete jordbrukslandskap. Stange kirke er en langkirke fra omtrent 1250, som er bygd over en eldre steinkirke. Den har panoramautsikt mot Mjøsa, Helgøya og Nes. Kirka ligger mellom storgårder, og på åsryggen i øst, ved Lalum, ligger en monumental gravhaug. Ved Guåker rett nord for tettstedet Stange, var det tingsted. I middelalderen var det fem sognekirker på Stange. Sentralt langs Mjøskanten ligger en rekke storgårder. Fra sør til nord ligger de store og gamle eiendommene Ven, Gillund (Gildelunden), Huseby, Staur og Ringnes. Gårdsnavnet Huseby er en rest etter veitsleordninga - et administrasjonssenter for kongemakten i tidlig kristning- og rikssamlingstid. I middelalderen var det kongskapell og gildehall på Huseby. Ved Frangstøa viser gravrøyser at det har vært havn i forhistorisk tid. Det var også kongsbrygge her i middelalderen. Litt lengre nord var Gillundstranda kommunikasjonssentrumet med dampbåthavn mellom 1840 til 1880. I øst hever landskapet seg mot den moderne stasjonsbyen.
I de lite grøderike og høytliggende områdene var det husmannsplasser. Ved Kvamsberget på Grefsheim, nordøst på Nes, var det en husmannsgrend. Et samfunn med opptil 300 personer fordelte seg på 30 husmannsplasser, flere strandsitterplasser, arbeiderbolig, røkterbolig og internat. Det var flere plasser enn gårder, men bare noen er bevart.

I innlandsstrøk har transport med hest på vinteren røtter tilbake til jernalderen. Vintertransportrutene var de viktigste handelsrutene tilknyttet bergstaden Røros. Uten gode veger måtte det meste av handelen foregå vinterstid. Handelsrutene gikk i terrenget. De fulgte skogsdalene langs frosne elver, myrer og innsjøer. Varene ble fraktet på sleder dratt av hester eller okser, og lasskjørerne kjørte i sporene til hverandre. Gjennom en streng og kald vinter, var det en omfattende jobb å holde kjøretrasèene åpne.
Vinterleden mot Falun gikk i dalbunnen ved foten av høyfjellet, sørover fra Røros ned Mølmannsdalen, over Korssjøen, Litlkorsjøen og Siksjøen ned Tufsingdalen og over Femunden. Den gikk videre sørover over Femunden og svenskegrensa ved Drevsjø, og ned langs Österdalälv i Kobberbärgslän forbi Mora til Falun. Denne delen av Vinterleden ble kalt for Kopperbergsleden.
Store deler av Vinterleden gjennom Tufsingdalen ligger innenfor Circumferensen til bergstaden Røros. Circumferensen var Røros Kobberverks opprinnelige rettighetsområde til mineraler, skoger, vassdrag og arbeidskraft. Rettighetene ble stadfestet av danskekongen i et privilegiebrev fra 1646. I privilegiebrevet ble det trukket en sirkel på fire gamle norske mil med sentrum i gruva på Øvre Storwartz.
Hundrevis av lasskjørere fraktet tusenvis av lass til og fra bergstaden Røros i løpet av bare en vinter. Handelsvarer var tømmer, kull, forrådsvarer, mat, salt, kobber og kobbermalm. Et følge kunne bestå av flere titalls lasskjørere. Vinterledene gjorde det mulig med gode forbindelser mellom gruvebyene Falun i Sverige og Røros i Norge. Den krevende transportruta var 85 mil, tur retur. På godt føre med dagsetapper på 2-4 mil, tok turen ca. 6 uker. Fra gammelt av var det først og fremst bønder fra Härjedalen og Dalarna som kom med varer for salg mellom de svenske bygdene og Røros.
Bøndene ble kalt forbønder fordi de kjørte «foror», eller lass, med hest og slede. Langs ferdselsvegen bygde folk gårder og bosatte seg fast. Både ferdafolk og hester kunne hvile og få mat langs leden. Gårdene Sæter og Holla i Tufsingdalen i Os kommune, og Korssjøen og Sevatdalen i Røros kommune ble viktige ferdasgårder, og vitner om kjærkomment losji under barsk transport. Transporten av viktige varer til gruvesamfunnene foregikk fra 1600-tallet til 1880. Kulturimpulsene mellom norske og svenske bygder og gruvebyer økte som følge av gjensidig handel. Dialektene i området inneholder mange svenske låneord. Da jernbanen kom i 1877, opphørte ferdselen på vinterledene.
De fleste ressursene på Røros gikk med til gruvedriften. Gruvesamfunnet var avhengig av tilførsel av mat og nyttevarer utenfra. Røros Kobberverks handelsmonopol ble etter hvert uthulet. Etter en kongelig resolusjon, ble den første Rørosmartnan holdt i 1854. På det meste bodde det 30 000 mennesker på Røros under martnan, militæret ble brukt som vakter og det ble handlet med bl.a. korn, mel, hester, fisk og brennevin. I tillegg ble det drukket, sunget, danset og fylt opp i fyllearresten. Samene satte sitt preg på både handel og folkeliv gjennom salg av reinsprodukter, tjære og håndverk. Med jernbanen endret handelen karakter med nye håndverkere og gjøglere. På 1960-tallet var det nedgang i interessen, men fra 1980-tallet har martnan blitt revitalisert rundt ferdasgårdene, og forbondetradisjonen der svenske og norske forkjørerforeninger har en viktig kulturell rolle.
Tidlig på 1600-tallet var dalene sør-øst for Røros skogrike og ekstensivt brukt til fiske, jakt, beite og utmarksslåtter. Det var ikke fast bosetting i området. Like vest for KULA-området på Finntrøa og Finnroa er det registrert to sørsamiske boplasser med reinstrø, melkegroper og gammetufter. På Ingulfskletten, en bratt fjellformasjon 1055 moh. rett utenfor KULA-området i nordvest, er det en sørsamisk offerplass. I fjellområdet Flenskampen og Buhøgda mellom Tufsingdalen i vest og Femunden i øst, er det vinterbeite for rein i Fæmund sijte. Varer fra reinen som skinn, kjøtt, melk og håndsverksprodukter ble handlet med smeltehytteansatte på Femundshytta. Femundshytta var i drift fra 1743-1822.
Røros kobberverk hadde et enormt ressursbehov, og kobbersmelting krevde store mengder med trekull. Området rundt bergstaden ble tidlig hogd ned. Gruvene måtte ha setteved til bergbrytingsprosessen, og røsteved til smeltehyttene. Det var derfor viktig for kobberverket å etablere fast bosetting og kølbrenning i området.
Driverne på gårdene som ble etablert utover 16- og 1700-tallet, brente og kjørte kull til Rørosverket gjennom flere generasjoner. Gårdene måtte utvides etter hvert som antall dyr økte, en gård kunne ha 6-8 trekkdyr som ble brukt i kulltransporten til Røros. Gårdsdrifta måtte også sørge for at folket hadde mat på bordet. De måtte holde seg med kyr, sauer og geiter i tillegg til trekkdyra -hester og okser. Utmarksslåtter og løer er noen av sporene etter den tidlige gårdsdrifta.
Konsekvensen av at kølbrenninga fortsatte å være viktig for kobberverket, var at det ble etablert flere gårder sør i Tufsingdalen. Sølvfunn vest i Tufsingdalen i 1712 satte fart i kølbrenninga og bidro også til etablering av gårder. Transportveien til smeltehytta på Røros ble stadig lengre, og det måtte mer folk til. Behovet for overnatting økte, så gårdene i Tufsingdalen ble etter hvert ferdasgårder, både for kullkjørere og for varetransport mellom Røros og bygdene i Sverige. Rundt 1730 ble gårdene Kvilvangen og Holla etablert, og omtrent samtidig ble det fast bosetting på Korssjøen.
Virksomheten satte sitt tydelige preg på landskapet. Furuskogen ble hogd ned stadig lengre utover dalføret. Flere hundre milebotner i dalføret, og helt opp mot 850 moh., vitner om en omfattende avskoging og rovdrift som følge av kølbrenningsvirksomheten.

Unsetdalen er en trang dal med bratt åkerland og beitebakker. Dalen skaper et tydelig landskapsrom, er orientert nord-sør, og er om lag 12 kilometer lang og 3 kilometer bred. Selve dalbunnen er 700-800 meter bred og ligger på omtrent 400 moh. Her renner Unsetåa med meanderende svinger og rette partier. Langs Unsetåa er det dyrket mark ved Unnsetbrenna i nord og Unsetgrenda fire kilometer lenger sør. I et parti mellom bosettingene er det skogkledd helt ned til Unsetåa. Bratte skogkledde dalsider strekker seg opp fra dalbunnen. Brattest og høyest er Vestlia med 500 høydemeter opp mot Fonnåsberget, mens den østre dalsida er jamnbratt opp 200 høydemeter der den flater noe ut. Nordre del av Østlia er like bratt som Vestlia. I begge dalsider renner det bekker og mindre sideelver i karakteristiske dalsøkk, som Djupdalsbekken, Storbekken, Harsandbekken, Søndre Uglåa og Kveringa. Riksveg 2218 går gjennom dalbunnen øst for Unsetåa.
Landskapet inneholder to helt ulike jordbruksgrender, Unset eller Unsetgrenda i sør og Unnsetbrenna i nord. Søndre del av dalbunnen ved Unset ligger på grøderike kambrosilur-områder. Unnsetbrenna har karrigere grunnfjellområder bestående av gneis, der det også finnes lokale forekomster av kalkstein. Langs Unsetåa ligger det sorterte morenemasser.
Unset er ei gammel brattlendt jordbruksgrend på østsida av Unsetåa med røtter i yngre jernalder. Grenda har den eldste og rikeste bebyggelsen i kommunen. Den representerer en gardskultur som er typisk for dalstrøkene i de nordlige delene av Hedmark, med lang kontinuitet i driftsformer, byggeskikk og bosetningsmønster. På gårdene er det gjort flere funn fra jernalder og middelalder, blant annet et depotfunn med mange sølvgjenstander fra vikingtid. Den kjente Fonnåsspenna er funnet like utenfor området i sør. Det er mange freda bygninger i området. I innmarka dominerer gras, og det er slått for ku og sau. Den brattlendte jordbruksgrenda har et mangfold av kulturmarkstyper, blant annet slåttenger, og flere vårsetrer i nærheten. Fra vikingtid har det opprinnelig vært tre gårdsanlegg her. I grenda er det i dag et 20-talls gårdsbruk. Gamle steingjerder, gutuer (fegater) og åkerreiner er synlige elementer i landskapet.
Ressursutnyttelsen i utmark har vært omfattende nær Unsetgrenda, nede i dalbunnen og øst for KULA-området, og har etterlatt seg mange spor. I dalbunnen og dalsida sørøst for Unsetgrenda er det registrert fire parallelle og store fangstanlegg. Disse har sperret av dyretrekk langsetter Unsetdalføret. Nær Unsetgrenda er det høstsetre. Ved Gammelsetra og Søvollen øst for området, ligger de nærmeste seterområdene. Ved begge setervollene, er det registret rikt med utmarksminner som jernvinne og kullgroper, fangstanlegg, tjæremile samt samisk mjølkegrop. Fra Unset og sørover går det en gammel rideveg over Haugsetåsen til Haugset. I området er det registrert et kjøttgjemme, og det er flere store fangstanlegg oppunder Rødvola og Gråhøgda i øst. Unsetgrenda har hatt fiskerettigheter på fiskevollen ved Buvika på Femunden, mens Haugset har hatt fiskerettigheter på Haugsetvollen ved Istern.
I Unset var det i 1806 13 sager og kverner. Unset mølle var den største. Den lå ved sideelva Kverninga, mellom Unset og Unnsetbrenna. Mølla ble drevet fram til 1961.
Stedsnavnet Unnsetbrenna viser til en stor skogbrann i 1866. Etter denne ble området liggende som en sotørken i allmenningen der bygdefolk hentet sin vinterved av forkulla treskjelett. Fram til 1920-tallet ble området benyttet til produksjon av kull i miler. I den harde mellomkrigstida etablerte staten en ordning der bureising skulle motarbeide utvandring, utflytting, arbeidsløshet og fattigdom, og det ble gitt statstilskudd og lån til dette formålet. I 1935 ble Unnsetbrenna kjøpt opp av kommunen for å gi jord til jordløse og arbeidsledige, og området ble videresolgt til 11 bureisere. Etter et par år med skogbryting og nyrydding med håndredskap og hest, flyttet 11 familier inn i 1938. På 1950-tallet ble det fradelt to nye bruk. Nyreisningsbrukene ligger på rekke i dalbunnen. De fleste brukene ligger på relativt karrig grunn øst for riksvegen, og med små åkrer på 20 til 25 daa. Byggeskikken er genuin for perioden, og brukene består som regel av et våningshus og en liten driftsbygning med plass til 4-6 dyr. Bygningene har nøkterne former, noe som gjenspeiler beskjedne krav og stram økonomi. Løv og reinslav var tilleggsfôr for buskapen. Vinterstid var skogdrift attåtnæring for bureiserne.
Geologi og jordsmonn har gitt ulike forutsetninger for jordbruksdrift. I Unsetgrenda i sør, med fruktbar jord og mange store gardsbruk, har det vært bosetting i lang tid. Mens Unnsetbrenna i nord, med skrinnere forhold, er et eksempel på en klassisk bureisingsgrend av småbruk og fattige kår fra 1930-tallet. I både historisk og økonomisk sammenheng står disse to nabogrendene i stor kontrast til hverandre. Mellom grendene ligger slåtteengene som de delte mellom seg, og disse binder landskapet sammen.

Vangrøftdalen og Kjurrudalen er et unikt seterlandskap med rundt 100 setre og dyr på utmarksbeite. I 2021 er det mjølkeproduksjon på 26 setre. De fleste aktive setrene ligger i Vangrøftdalen, mens flere av setrene i Kjurrudalen har tilknytning til de samme eierne, og brukes til slått eller beite. Beiting holder landskapet åpent og ivaretar den rike vegetasjonen. Gjennom generasjoner har områdene blitt utnyttet til beite og produksjon av fôr. I tilknytning til setervollene ligger flere slåttebuer og løer. Høyet ble fraktet hjem til gardene og brukt til vinterfôr. Noen slåttearealer blir fortsatt slått.
Området ligger i det geologiske Trondheimsfeltet, som består av kalkrike kambrosilurbergarter. Dette gir grunnlag for et godt jordsmonn og en svært rik vegetasjon. Området er kjent som et av de botanisk rikeste seterlandskapene på Østlandet med mange kravfulle plantearter. En rekke kulturbetingede arter som er nasjonalt eller regionalt truet finnes her. Elvene i de to dalene heter Vangrøfta, Snudda, Tjurua og Hongåa.
Spesielt for dette området er at det hører flere setre til hver gard. En gard kunne ha fire til seks setre hver, vanligvis ei vårseter og ei høstseter nær bygda, og to sommersetre, ei i Vangrøftdalen og ei i Kjurrudalen. Det ene året slo de slåttene i den ene dalen og setret i den andre, og neste år motsatt. Grunnen til at de drev vekselbruk var for å utnytte ressursene best mulig. Når områdene ble brukt vekselvis, fikk både beitmarka og slåttengene hvile et år for å hindre at vollene ble utarmet. Når alle seterbrukerne vekslet på likt, fikk en holdt beitedyra unna utmarksslåttene de årene det skulle slås. Bruken var strengt regulert, og seterlandskapet var dermed inndelt som et mosaikklandskap. Denne vekselsbruken, og den ressurskrevende flyttinga mellom setrene, viser at utmarksressursene var viktige for å kunne leve på gardene i bygda.
Mange av gardene har fortsatt to til tre setre med bebyggelse. Bygningsmiljøet i seterdalene er unikt og har et betydelig antall verneverdige bygninger. Den tradisjonelle byggeskikken er spesielt godt ivaretatt, og her finnes mange kulturminner fra ulike tidsepoker.
Et setertun består ofte av et seterhus, et fjøs, ei avkjøling og ei eller flere løer. Typisk for seterstua er at den er lang og smal med et skjæle i midten, og masstu og senge- eller oppholdsrom på hver side. Inngangsdøra er i skjælet. Masstu og sengerom er som hovedregel lafta av tømmer, mens skjælet er i grovt bindingsverk med stående bordkledning utvendig. Karakteristisk er «båsmuren» som er en lokal variant av skorstein. Da er pipa murt utenpå huset, og grua er en nisje i veggen og ut i pipa. Avkjølinger er bygninger som står ved en bekk, eller over et oppkomme for kjøling av mjølk. Fram til begynnelsen av 1900-tallet var det vanlig å holde flere dyreslag på setra. Det står derfor fortsatt noen grisehus, geitefjøs, sauefjøs, kalvefjøs og staller i tillegg til kufjøs på setervollene.
Foruten bygninger på setervoller og i utmarka, finnes det spor av annen ressursutnyttelse. Fossgruva, sør i Vangrøftdalen, ble drevet en kort periode tidlig på 1800-tallet og på starten av 1900-tallet. Det finnes tydelige spor etter gruva i landskapet, og stallen og krutthuset som hørte til er restaurert. Ved fossen er det rester etter kraftverket som sto ferdig i 1911 som ga strøm til gruveheis, vannpumper og en kompressor til drift av boremaskiner og litt lys. I en lengre periode gikk hovedtransportåra fra Bergstaden til Trondheim gjennom Vangrøftdalen fordi vegen gjennom Gauldalen var for dårlig, og derfor finner vi navn som Byvegen og Bysletta i Vangrøftdalen.

Fra de avrunda åsene på 500-850 moh. nord og øst i landskapet, brer en skogkledd vid innlandsdal seg sørover med store flate myrområder. Her renner mindre vann, bekker og elver ned i hovedvassdraget Flagstadelva. I sør blir landskapet stedvis noe brattere, og elva renner gjennom et gjel.
Berggrunnen består av funnfattig spagmatitt, grunnfjell og kvartsskifer. Dette står i kontrast til de kalkrike flatbygdene sørvest for området. I nordøst preges landskapet av store, sammenhengende myrer. Jernutfellinger i myrene var grunnlaget for uttak av myrmalm og jernutvinning helt tilbake til jernalder. Dette forklarer det norrøne opphavet til navnet Mårlia.
Sør for setra på Tørbustilen i søndre del av dette landskapet, er det registrert sju jernvinneanlegg fra eldre jernalder. Jernvinneanleggene ligger på små koller i et småkupert molandskap. De ble fyrt med ved, ikke kull, og det er derfor ingen synlige kullgroper ved disse anleggene. Noe lengre nord, på tørrmoene nær myrområdene ved Haugsætra, Nybusætra og Tørbustilen er det registrert til sammen 15 jernvinneplasser og 104 kullgroper fra yngre jernalder og middelalder. Disse fordeler seg på fem forskjellige områder. Sør for Nybusætra er jernvinneaktiviteten også synlig i stedsnavnet Blesterbakken. Det viser til blåsebelgene som ble brukt for å oppnå høy temperatur i jernvinneovnene.
Jernutvinning var en utmarksaktivitet som måtte tilpasses de rolige periodene i gårdenes årssyklus. Å utvinne jern fra myrmalm var en omfattende prosess der myrmalmen først ble spadd ut av myrene. Deretter ble malmen brent på bål, dvs. røstet på tørrmoene, før den ble brent på kull i jernvinneovnene. Vedhogst, vedtørking og kullproduksjon i kullgroper var driftsspor som gjorde store inngrep i vegetasjonen, og som åpnet landskapet. Store deler av myr- og moreneområdene i området ble benyttet i produksjon av jern. Jernvinnene ligger på morenekantene nær myrområdene. Kullgropene og røsteplassene ligger spredd på tørrmoene nær jernvinneplassene. Jernet ble til slutt fraktet ned til sentrale gårder i Vang og Furnes.
Jernproduksjon av industriell karakter i dette landskapet er datert fra 200 til 1400 e.Kr. Jernutvinninga på åsene fra Moelv i nordvest, via Løten til Romedal i sørøst, har vært en viktig økonomisk faktor for hele Mjøsområdet i yngre jernalder og middelalder. Det store omfanget av jernframstillingsplasser vitner om handelseksport ut av regionen. Jernet fra Vangsåsen kan knyttes til maktsenteret på Åker i yngre jernalder og til Hamarkaupangen i middelalder. I høymiddelalder har jernhandelen fra Hedmark vært en betydelig inntekt for kongemakten.
I landskapet ligger det to mellomstore fangstanlegg med en lengde på 1-1,5 km: ett ligger på moreneryggen langs Svartholbekken i Lavsjømyrene i nordøst, og ett ligger langs morenekanten nord for Svartdalsbekken i sør. Viltkjøttet fra fangstanleggene har nok dekket et lokalt matbehov, mens varer av bein, gevir og pels har vært viktig handelsartikler på Hamarkaupangen.
Området tilhører i dag Vang bygdeallmenning og eies av 374 gårdbrukere der alle har eiendoms- og bruksrett til utmarksressursene. Retten til ressurser i utmarka er beskrevet i middelalderens landskapslover, og Gulatingsloven fastslår at «Enhver skal ha allmenningen sin som han har hatt fra gammel tid». Bruksrett til de livsviktige utmarksressursene gjaldt jakt, fiske, sanking, hogst, beite og setring. I skogområdene vest for Hedmarksvidda og øst for jordbrukslandskapet langs Mjøsa, har gårdene i Vang, Furnes og Ringsaker hatt sine setrer. På det meste, omkring 1850, hadde 90% av alle matrikkelgårdene i Hedmarksbygdene setre. Innenfor KULA-området ligger det om lag ni setervanger.
I forbindelse med befolkningsøkningen på 1600-tallet, ble det behov for å flytte buskapen opp i utmarka for å spare åker- og engareal i bygdene i dalbunnen. Setrene ble ryddet der det var godt beite med kalkrike lommer, og ved fruktbare myrer. Buskapen på setrene fikk god tilgang til næringsrike beiter med mineralholdige urter som bjørnskjegg, starrarter og dvergbusker. Seinsommerslått gav også økt tilgang til ressurser. Fôr og gras ble kjørt hjem til gårdene fra setrene. Med setringa kunne det dyrkes mer korn, potet og vinterfôr i bygda. Det var matrikkelgårdene som hadde seterrett, og setringa kunne foregå langt unna gårdene.
Setra lå så langt fra gården at det var behov for hus til både dyr og folk, som størhus, fjøs og løer. Størhuset kommer av gammelnorsk – stavrhus – som betyr arbeidshus. På setra inngår inngjerda slåtteområder, løkker og lokkebakker. I Vangsåsen var det en egen bygningstype med fraskilte mjølkebuer. Fjøset var som regel et ett-, to- eller treroms laftet hus. Størhusene var enkle, og hadde sjeldent mer enn to rom.
Setrene ligger enkeltvis eller i klynger. Det var beiteressursene som avgjorde størrelsen. De spesielt rike setrene, som den store Brumundsætra i nord, har hatt opptil 40 setre. Setrene har ulik lokalisering – de kan ligge ved et vann som ved Nybusætra, ved myrområder som ved Steinsætra, langs etter en veg som Brumundsætra eller ved ei elv som ved Tørrbustilen. Beitinga i utmark var en allmenningsrett, og det var fellesbeite utenfor setervangene. Produksjonen av mjølkevarer som smør, fløte og ost var det knyttet eiendomsrett til. Den tilhørte hver enkelt gård som hadde dyr på setra. En siste rest av setringa og skjøtselen av dette landskapet, er at Vang allmenning i dag holder landskapet rundt setrene åpent. Kuene styres til å beite seternært og ikke i skogen. Allmenningen krever også vedlikeholdsplikt for seterbygningene, noe som ivaretar et minimum av vedlikehold.

Landskapet består av to høytliggende jordbruksbygder i skogsfjelldaler. Geologisk tilhører berggrunnen Trondheimsfeltet og domineres av fyllitt og kambrosilur, som gir grunnlaget for jordbruk såpass høyt over havet.
Bygdene Vingelen og Tolga er aktive jordbruksbygder, og ligger i hvert sitt landskapsrom. De to landskapsrommene deles av de skogkledde kollene Vangsåsen og Skomakaråskletten. Mellom Tolga og Vingelen går Gammelvegen, dagens riksveg 2258, og distansen mellom bygdene er omtrent ei mil. Gammelvegen er det historiske vegfaret som har bundet bygdene sammen. Før gruvedrifta var det stort sett bare Vingelen som hadde bosetting.
Med kopperverkets etablering begynte ei ny tid med omfattende virksomhet som preget landskapet. Ny befolkning kom flyttende fra mange kanter for å få arbeid i gruvene, ved smeltehyttene, med vedhogst, kullbrenning eller transport. Nye bosettinger ble reist rundt smeltehyttene, blant annet på Tolga, og i de største skogområdene.
Vingelen ligger i en dal formet som en U oppunder fjellet Kletten i sørvendte lier, og med den trange seterdalen Gjeldalen i nordvest. I dalbunnen er det morenegrus med mektige smeltevannsavsetninger. Bygda Vingelen er i stor grad sammenhengende innmark. Skogen rundt jordbruksdalen domineres av bjørk med spredte furutrær. Det er eldre kulturmark, særlig i form av beiter, i de øvre delene av bygda mot Kletten. Kulturlandskapet i Vingelen representerer et helhetlig jordbrukslandskap med en rekke biologiske og kulturhistoriske verdier. Bygda har i dag garder i drift med ku, sau og grasproduksjon. Lokalbefolkningen har hatt og har stor interesse for å ta vare på kulturarven.
Vingelen er et av landets høyest beliggende kirkesogn. Gårdsbebyggelsen i Vingelen ligger på 550-700 moh. Setergrendene ligger noe høyere, opp mot 850 moh. Allmannavegen er den eldste og mest brukte vegen gjennom bygda. Den går i rett linje fra Tynset kirke og ble brukt som ferdselsåre sommerstid for folk med ærend nordover mot Nidaros, og for pilegrimer. På Persjordet, sentralt vest i bygda, sto det ei middelalderkirke som ble revet like etter 1650.
Vingelen har ensarta gammel bebyggelse, som ligger gruppert omkring de to eldste «gardkrullene» Vingelsgarden og Røe. Vingelen kirke fra 1880 ligger midt mellom dem. På 1800-tallet ble Vingelsgarden ofte omtalt som syv-bøndersgarden. Dette gjenspeiler at det den gang lå syv gårder tett sammen i et klyngetun. De mest typiske gårdsanleggene er lukkede firkanttun med umalte tømmerbygninger, stuebygning, sommerstue, stabbur og driftsbygning(er). Smie og kornbadstu ligger på grunn av brannfaren som regel for seg selv. Bygda har en konsentrasjon av enkle og forlengete østerdalsstuer, dessuten gamle og nyere kaffekvernbygninger. Fra slutten av 1800-tallet ble det vanlig å bygge toetasjes bygninger, for det meste en variant av trønderlåna med østerdalsstua delvis bygd inn.
Fôrressursene i utmarka med lauving har vært avgjørende for dyreholdet i bygda, og utmarksslåtter og slåttemyrer ble høsta langt til fjells. Utmarksslåtten tok slutt omkring 1920-30. Fortsatt beiter både storfe og sau i utmarka. I 1990 hadde 41 bruk i Vingelen seterdrift. I 2015 var det nesten halvert til 24 enkeltsetre og 2 fellessetre.
Det var ei tid gruve i Vingelen på Kletten, fram til 1835. Koppermalmen der var fattig, men avstanden ned til Tolga smeltehytte var kort og transporten derfor billig, så det var grunnen til at gruvedrift i Vingelen ble etablert.
Skogen rundt Røros ble raskt uthogd, og det ble billigere og enklere å frakte koppermalmen dit hvor det var tilgang på ved og kull. Innenfor Circumferensen var det ni mindre hytteanlegg knytta til gruvedrifta. Tolgen smeltehytte ble etablert i 1670, og denne var i drift i 200 år, noe som gjør Tolga til den lengst drevne desentraliserte smeltehytta i kopperverket sitt eie. På Tolga var det svær furuskog og et bra fossefall. Sideelva Tolja hadde stabil vannføring som kunne drive vasshjul og blåsebelger i smeltehytta. Selve smeltehytta var plassert litt nedenfor fossen, mens deler av anlegget lå der Malmplassen Gjestegård ligger i dag. Den store slagghaugen er nå bebygd, men den synes fortsatt som en 10-15 meter høy skråning mot Glomma.
Håndverkere av mange slag bosatte seg ved smeltehytta i «Gata». I 1750 var det 13 garder på vestsida av Gata og 11 på østsida. Etter bare noen få tiår var det mer enn 400 bosatte rundt Tolgen hytteplass. De fleste bygde opp små gårder hvor de hadde husdyr, for livberging i de tider da drifta av hytteanlegget var ustabil.
Ingen steder i Circumferensen var ferdselen større enn ved Tolga, der over 100 lass med kull per dag passerte på veg til Røros eller ble tippet av ved Tolgen hytte. Det førte til stor gjestgiver-aktivitet ved Tolgen hytteplass. Mange garder langs Gata drev ferdasgårder med ekstra husly og staller for folk og hester. Denne aktiviteten ga grunnlaget for omfanget av bebyggelsen. Dagens kirke er andre generasjon, og ble bygget i 1840.
På Tolga er det bratt, og for å planere murte de som bosatte seg der terrasser i tørrmur. På de terrasserte arealene kunne de dyrke gras, poteter og andre grønnsaker. Tørrmurer ble også bygd for å støtte opp for veger, elveforbygninger, og som platå for bygninger. På Tolga er det kartlagt 118 murer på vestsida av Glomma fra Tolga sentrum til Erlia.

Slottet ble vedtatt lagt til Bellevue-høyden i Bymarken vest for byen i 1820-årene. Første kjente plan for Slottsparken fra 1835 omfattet området helt opp til Uranienborg. Både planene for selve Slottet og Slottsparken ble siden redusert og forenklet. Med planene for slottet ble den allerede påbegynte utviklingen hvor byløkker ble transformert til villaområder med overklassekarakter styrket. Kongen begynte i 1830-årene å kjøpe opp løkker (også utenfor Bymarken: Lille Frogner med Briskeby) for å kunne danne en sammenhengende offentlig park fra Slottet til Bygdøy. Dette prosjektet ble oppgitt før Oscar I overtok tronen i 1844. For å få en myk overgang mellom Slottsparken og den nye boligbebyggelsen rundt, ble det trukket grensegater, Parkveien og Wergelandsveien mot vest og nord inne på Slottseiendommen. Tomtene langs disse veiene fikk bestemmelser (servitutter) som regulerte bebyggelsens størrelse, karakter/bruk og plassering på tomten. Servituttene hadde blant annet krav om forhager og at sekundærfunksjoner skulle være på husets bakside. Slottsarkitekt Hans D.F. Linstow ville at bebyggelsen skulle være landlig med frittliggende boliger etter mønster av engelske villabyer.
Slottskommisjonen v/ Lindstow sto for salget, og i 1846 ble tomtene i Wergelandsveien 15-29, Parkveien 27-31 og Uranienborgveien 1-3 stukket ut. Kongens ønske var at med Slottet som ståsted, skulle den videre utbygging vestover harmonere med den nye villabebyggelsen nærmest Slottet. Med og uten Slottets medvirkning, ble utviklingsmønstret for Wergelandsveien og Parkveien, gjentatt i den videre transformasjonen vestover av løkkemarken. Området langs Parkveien til Colbjørnsens gate og Inkognitogata mellom Uranienborgveien og Riddervolds gate er eksempel på dette. Den servituttbelagte utformingen av byvillaene rundt Slottet, er å betrakte som Norges første villaregulering. Frem til midten av 1880-årene var utbyggingen av den nye vestkanten fullstendig dominert av frittstående toetasjes bebyggelse med forhaver: byvillaer. Dette fortsatte også etter at Bymarken (området innenfor Niels Juels gate, Skovveien og nordover mot Bjølsen) ble innlemmet i byen i 1859, med den forskjell at villaene nå måtte oppføres i mur. Først fra 2. halvdel av 1880-årene ble det vanlig å oppføre mur-leiegårder på Oslo Vest.
Den langsiktige konsekvensen av Linstows slottsplaner, er at utbyggingsmønsteret på Vestkanten blir annerledes enn på Østkanten. Byvillaer er en kostbar utbyggingsform som bare de mest velhavende hadde råd til å bosette seg i. Som en følge av dette endrer det sosial-geografiske hovedskillet seg gradvis fra sentrum/periferi til vestkant/østkant. Fra ca. 1900 er dette skillet tydelig. Av enkeltvillaer nevnes spesielt Parkveien 45 og Inkognitogata 18. Parkveien 45, ”Villa Parafina” ble bygget for parafingrosserer F. Sundt i 1877. Arkitekt H. Nissen. Overtatt av Staten i 1896 og er nå Statens representasjonsbolig. Murvillaen i Inkognitogata 18 ble oppført i 1891 for murmester Emil Christophersen. Arkitekt H. Bucher. Kjøpt av Staten i 1997 og er nå statsministerbolig.