Rodeløkka var opprinnelig en av de større forstedene som vokste fram utenfor bygrensa på 1800-tallet. Rodeløkka har stor kunnskaps- og opplevelsesverdi ettersom området tydelig formidler levevilkårene på 1800-tallet med sosial ulikhet og den klassedelte by, byutvikling og industrialisering. Samtidig viser området hvordan en med få ressurser og med landlige tradisjoner kunne etablere en ”bydel” i en periode med stort overskudd av arbeidskraft fra bygdene som søkte inn til byene for å få arbeid.
Ut over 1900-tallet ble Rodeløkka oppfattet som et lite attraktivt område, med stort vedlikeholdsetterslep, dårlig standard og sanitærforhold, og den generelle oppfatningen var at slike strøk måtte rives for å rydde veg for ny utvikling med bedre levestandarder. Helt fra 1932 var området regulert til sanering, og rivningstrusselen førte til at mange huseiere unnlot å vedlikeholde husene siden de likevel ville bli «sanert», og dette førte til ytterligere forslumming. Det var først når det kom konkrete planer for ny blokkbebyggelse på 1970-tallet ble dette en svært aktuell problemstilling.Tidlig på 1970-tallet ble mange hus kjøpt eller leid av studenter og andre yngre mennesker som oppfattet strøket som idyllisk og fant seg rimelige bosteder her. ​ De tok initiativet til beboeraksjoner mot rivning og fikk støtte fra offentlig kulturminnevern og private organisasjoner som Fortidsminneforeningen og Selskapet for Oslos Byes Vel. Mange av husene ble pusset opp og utstyrt med moderne sanitærinstallasjoner, og dette bidro til å påvirke folkeopinionen og kommunepolitikerne til å gå inn for bevaring. Dette ble også påvirket av arkitekturvernåret i 1975. De gjenværende 137 trehusene i området ble erklært bevaringsverdige i 1988.
Historien til Rodeløkka strekker seg tilbake til stiftsprost Fredrik Rode. I 1854 kjøpte han 13 daa av Dælenengen gård. På sin nye eiendom satte han opp et lite trehus fra Gjerpen i Telemark, stedet hvor han tidligere hadde vært sogneprest, og dette skulle være hans sommerhus. I 1859 falt stiftsprost Rode i unåde, og han måtte fratre sin stilling. Da solgte han omlag halvparten av eiendommen til tre driftige smeder for 6000 spesidaler. De utparsellerte området i byggetomter; de første ble solgt i 1860. I 1860-70-årene vokste det fram en trehus-by på Rodeløkka med bygninger i 1-2 etasjer og i noen tilfeller 3 etasjer; noen med hager rundt, andre med bebyggelse ut mot gata og sekundære bygg rundt bakgården. Kvaliteten på husene varierte, og det er grunn til å tro at flere av de som flyttet fra landet og inn til forstedene, tok med seg huset på flyttelasset. Da området ble innlemmet i byen i 1878, ble det innført murtvang.
Hans Olsen fra Vågå var én av de tre som utparsellerte området, og etter han fikk området første navnet Vågeby. Imidlertid ble det med tiden kalt Rodeløkka etter stiftsprosten. De fleste, nesten seksti prosent, av dem som kjøpte de utparsellerte byggetomtene, var håndverkere, mens den nest største kjøpergruppen var «diverse arbeidere». Dette var steinhuggere, veiarbeidere, dagarbeidere, bud, en formann ved jernbanen, flere bryggearbeidere etc. Vognmenn utgjorde nærmere ti prosent av kjøperne. Ingen av håndverkerne var mestere. Mange av håndverkerne var i bygningsfaget - snekkere, murere og tømmermenn. Det store innslaget av bygningshåndverkere kan ha en sammenheng med at dette var folk som kunne bygge hus selv. Etter hvert bodde det mange industriarbeidere på Rodeløkka.
Etter etableringen i 1860 vokste Rodeløkka seg raskt til en folkerik forstad. I 1891 bodde det 4480 mennesker her, noe som trolig var en befolkningstopp. Dette året var befolkningstettheten på Rodeløkka hele 20,6 personer per hus. Da bodde det gjennomsnittlig 3,4 mennesker per rom, og dermed toppet Rodeløkka i 1891 trangboddhetsstatistikken. Til sammenligning var gjennomsnittet på Vålerenga 2,9 personer og på Kampen 3,0 personer per rom. Flere av husene hadde dessuten leiligheter i kjelleretasjene, der det var rått og helseskadelig å oppholde seg. Selv om Rodeløkka hovedsakelig var et sted der folk bodde, fantes det helt fra starten av noe næringsvirksomhet i området. Utover på nittenhundretallet ble det etablert fabrikker på Rodeløkka, størst var Freia sjokoladefabrikk i Gøteborggata og Bergene sjokoladefabrikk. Strøket ble nærmest delt i to, ved at det i trehusbebyggelsen mot Trondhjemsveien fantes småbedrifter og verksteder samt melkebutikker, mens det i Gøteborggaten og på Dælenenga var murhus som både rommet boliger og fabrikker.

Kvartalene langs Langgata ble i hovedsak utbygd etter at Krossen ble handels- og kommunikasjonssenter ca. 1870. Området utgjør et særpreget bystrøk med tett bebyggelse i karakteristisk rutenett etter datidens byplanidealer.
Bebyggelsen består av hus for bolig, erverv og industri av ulike slag, og representerer ulike epoker av Sandnes historie fra empirehuset datert 1835 til Gjesdalveien 29 tegnet av arkitekt Gustav Helland, byens første forretningsgård i funksjonalisme fra 1935.
Den større Langgata 21 og to små trehus fra 1800-tallet i Flintergata 3 og 5 utgjør et tett miljø. De to små sveitserhusene med gavlsiden mot gateløpet, var opprinnelig bolighus. De er i dag endret, men stilpreget er bevart. Til det ene hører et tidstypisk uthus. Langgata 21 har blitt tilbakeført til dokumentert utseende fra 1890 gjennom prosjektet Sandnesmodellen. Miljøet er derved relativt intakt og er et representativt eksempel på eldre sentrumsbebyggelse i Sandnes.
”Nygårdshuset” i Langgata 8 ble fredet i 1941. Det er et midtgangshus fra ca. 1835 i empirestil og har det typiske søylebislaget som er karakteristisk for ”Sandnes-klassisismen”. Bolighuset var tidligere del av et gårdstun men alle uthus og driftsbygning er revet.
Kvartalet dokumenterer ellers deler av den tidligste industrivirksomheten i Sandnes med eldre verkstedsbygninger som sykkelverksted, fargeri, smie og pakkhus, og har varierende bebyggelse, eldre tre og murhus i kombinasjon med nyere. Det er en fin passasje gjennom kvartalet mellom Langgata og Storgata.
Langgata 2 er en forretningsgård i sveitserstil bygget før 1896 med tilhørende verksteds-bygning. Jonas Øglends første sykkelverksted og sykkelfabrikk fantes i Langgata 6. Den andre sykkelfabrikken lå i Erling Skjalgssons gate 10, en murbygning med jugendpreg oppført 1911.
Kirkegata 8 er eksempel på gårdstun for by-jordbruk fra 1890-tallet. Bolighuset har midtgangsplan, enkelt sveitser stilpreg fra 1895, og ligger mot lukket gårdsplass med deler av et gammelt uthus. Med unntak av moderate vindusskift på bolighuset, er det opprinnelige preget intakt. Anlegget har, selv om det er noe amputert, historisk- og sjeldenhetsverdi.
En større brann i 1897 ødela 39 hus begge sider av Langgata. Spor etter bybrannen er tydelig synlig i Langgatas nordre del. Ved gjenoppbyggingen ble gatebredden nord for Kirkegata utvidet, og kvartalene fikk en bredere karakter. Flere av bygningene som ble gjenreist i etterkant ble oppført i sveitserstil.
Kvartalet mellom Kirkegata og Industrigata er et av de mest karakteristiske kvartalene. Salomonsensmauet leder inn til kvartalets opprinnelige bakgårdsstruktur. Smau og bakgårder domineres av pakkhus i mur fra ca. 1900. Formålet er endret, men bygningsdetaljer som dokumenterer opprinnelig funksjon er ivaretatt. Her finnes flere autentiske uthusbygninger i tillegg til en ubebygd tomt. Bymessig trehusbebyggelse mot Langgata er delvis preget av moderniseringer av forskjellig art, men har fremdeles flere autentiske detaljer.
Langgata 33, en liten murgård bygd etter storbrannen 1897, er et tidstypisk kombinasjons-bygg med forretning i 1. etasje og bolig oppe. Det er en av få sentrumsgårder som har bevart eldre butikkvinduer i 1. etasje. Den har arkitektonisk verdi, og den karakteristiske gavlen utgjør et viktig element i gatebildet. Bygningen representerer sammen med Langgata 36 tvers over, to typer murgårder som ble vanlige i Sandnes sentrum etter murtvangen i 1904.

Sauda sentrum ligger innerst i Saudafjorden og vokste fram på Øyra etter 1866, da kirkestedet ble flyttet fra Saudasjøen og dampskipskai etablert på Vangnes. Den eldre sentrumskjernen strekker seg fra Vangnes i sør til ungdomsskolen ved Bøgata i nord, avgrenset av Fløgstadåsen i vest og elven i øst. Sentrum har alltid hatt tett tilknytning til smelteverket og hagebyen Åbøbyen, begge utpekt som kulturmiljø av nasjonal interesse.
Øyra var beitemark til midten av 1800-tallet. Etter etablering av kirke, kai og veiaksen mellom dem vokste handel og boliger raskt fram. Smelteverk og kraftverk på 1910-tallet utløste sterk vekst og reguleringsplaner (1916, 1929), men sentrum forble delvis selvgrodd. Utbyggingen pågikk særlig fram til 1950-tallet, da sentrum fikk sin nåværende form med Rådhusgaten som hovedakse. Sentrum illustrerer møtet mellom bondesamfunn, industri og arbeiderkultur.
I dag har sentrum begrenset formelt vern, men ny kommuneplan styrker vernebestemmelsene. Ny sentrumsplan og DIVE-analyse (fra 2025) skal legge grunnlag for bedre forvaltning.

"Trehusbyen Stavanger” er den største trehusbyen i Europa, noe som naturlig nok setter sitt preg på byen og gir den egenart. Trehusbyen omfatter bebyggelse fra omkring 1850 og frem til siste krig. Det vil si at bebyggelsen omfatter mange stilarter og representerer periodene: klassisisme, sveitserstil, jugend, nyklassisisme og funksjonalisme. Stilartene har ikke fulgt etter hverandre, men eldre stilelementer kunne komme til uttrykk i senere stilarter og gi bebyggelsen variert utseende.
Den største delen av bebyggelsen eies av private, og nærheten til sentrum er en avgjort kvalitet ved trehusbyen. I kommunedelens arealdel 1994 – 2005 er det gitt bestemmelser om Trehusbyen som skal sikre og videreutvikle kvalitetene ved den. Virkemidlene er reguleringsplaner, gunstig Husbankfinansiering, soneparkeringsordninger, ulike trafikksikringstiltak og vern av kulturhistorisk verdifull bebyggelse. Kommunen har gitt ut en veileder om stilarter og utbedring av eldre hus for ”Trehusbyen Stavanger”.

Innenfor dette området ligger to hovedelement: Sundgata og ”veggen” inn mot byrommet Smedasundet.
I likhet med Hasseløy og sentrumsområdet på fastlandet inngikk Risøy i kvadraturstrukturen i byplanen fra 1857.
Sundgaten går parallelt med Smedasundet i Risøys fulle lengde. Gaten er omgitt av bygårder og by-eneboliger til gaten på begge sider. Denne byggestilen kjennetegner også Risøy for øvrig, samt Hasseløy og store deler av Sentrum. Den eldste delen ligger lengst nord. Her finnes et stort innslag av hus fra siste halvdel av 1800-tallet, mens midtre delen sørover mot Risøybroen domineres av sveitserhus fra ca. 1900.
Sundgata sør for Risøybroen passerer først den såkalte Ballastkaien mot Smedasundet, som er småbåthavn i dag, og deretter et større sjøhusanlegg med høy bevaringsverdi. På vestsiden av gaten ligger en blanding av noe større ene- og horisontalt delte tomannsboliger i jugendstil, og et mindre antall noenlunde tilsvarende hus fra femtitallet. Husrekken er variert, men helhetlig i målestokk. I det siste og sørligste kvartalet tetner gateløpet til igjen og får noenlunde lik bebyggelse på begge sider i sveitser og jugendstil. Denne sekvensen har noenlunde samme karakter som gateløpene inne på Risøy, for eksempel Jens Risøensgate, og på Hasseløy.

Langesunds byutvikling er tett knyttet til trelast, skipsbygging og fiske. Kongshavn, en naturlig havn beskyttet av Langøya, var kjernen i bydannelsen på 1500- og 1600-tallet. Langesund ble et viktig utførselsted for trelast til Nederland og Storbritannia, og tollsted ble etablert i 1570. Skipsbygging tok seg opp under Den store nordiske krig, med reperbane fra 1710. Utover 1700-tallet fikk stedet skole og kirke, og i 1837 ble det bykommune. På seilskutetida nådde byen sin storhet, men overgangen til damp på 1900-tallet førte til stagnasjon. Den gamle trehusbebyggelsen vitner fortsatt om denne historien.

Brevik ligger i en lun vik mellom Frierfjorden og Eidangerfjorden, og har vært et naturlig anløp for skip i flere hundre år. På 1500-tallet var området sentralt i trelasthandelen, og Brevik ble ladested i 1680. Postkontor ble etablert i 1689, og det var skipsverft på Øya fra 1600-tallet. Etter en bybrann i 1761 ble byen gjenoppbygd med både småskala boliger og praktgårder. Bebyggelsen omfatter hus fra tre hovedperioder: etter brannen i 1761, empirestil fra 1830–40 og sveitserstil fra 1870–1910. Øya har hovedsakelig små trehus, men også enkelte borgerskapshus. På 1800-tallet ble iseksport viktig, og Breviksbanen åpnet i 1895. Fergeforbindelsen til Stathelle ble erstattet av Breviksbrua i 1962.

Området omfatter bykjernen fra Kragerø kirke til Barthebrygge, samt Gunnarsholmen og hele Øya. Kragerø har røtter som trelasthavn fra 1500-tallet, med eksport til Nederland og Storbritannia. På 1600–1700-tallet vokste byen fram som tollsted (1652) og kjøpstad (1666), med kjøpmenn som kontrollerte handel, sjøfart og skipsbygging. Seilskutetida nådde sitt høydepunkt rundt 1870, og fra 1850-årene ble iseksport en viktig næring. Kragerø tiltrakk kunstnere som Kittelsen, Munch og Thaulow; Munch malte bl.a. «Solen» her. Byen har vært ferieby siden første verdenskrig. Kulturmiljøet har bevart mange bygninger fra før 1850, til tross for branner og ombygginger. Topografien preger fortsatt de trange gatene, med arbeidernes trehusområder som Andølingen. Store inngrep var broer til Øya (1872, 1889) og jernbanens ankomst i 1920-årene. Kystfortet på Gunnarsholmen fra 1600-tallet vitner om byens forsvarshistorie.

Villamoen ble etablert fra 1908 av Norsk Hydro som boligområde for funksjonærer og ingeniører. Området består av 17 boliger oppført bak det fredede Admini, Hydros hovedsete. Boligene ble bygget over ti år og har innslag av jugendstil, klassisisme og nybarokk. Husene har individuelt preg og var opprinnelig hvitmalte. Totalt ble det oppført 18 hus med 23 boenheter. Kabelhuset og det tidligere sykehuset Helsebo ble også integrert i området. Langs Hydros gate finnes religiøse forsamlingshus. Den doble rekka med åtte boliger i midten er særlig godt bevart. Gateløpene er alléer med tosidige trerekker, og opprinnelige uthus er i stor grad erstattet med garasjer.

Korsalen kalksteinsbrudd ligger på et høydedrag på Ekstrand, mellom Stathelle og Langesund, avgrenset av Eikfjellet i øst og fylkesvei 352 i vest. Det består av tre åpne brudd som ble etablert tidlig på 1900-tallet og var i drift samtidig fram til 1929. Kalksteinen ble fraktet med taubane til fjorden, men banen er ikke bevart. Bruddene er delvis fylt med vann, og landskapet er fortsatt lesbart og karakteristisk. Kalksteinen inneholdt ca. 0,5 % organisk stoff, noe som ga Norgessalpeteren en grå farge. Da produksjonsmetoden ble endret i 1929, ble Korsalen for lite, og Kjørholt i Eidanger tok over som hovedbrudd.