Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017)
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet Øvre Sund i Drammen representerer et homogent byområde med handlesgårder med uthus og sjøboder fra tiden før industrialiseringen. Her finnes gamle kaifronter og brygger fra den førindustrialiserte kjøpstaden. Dette er noe av den eldste bebyggelsen på Bragernes, fra perioden før den store bybrannen i 1866.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter et område av Drammenselva, ved det gamle fergestedet Øvre Sund i Drammen. Kulturmiljøet strekker langs Øvre Storgate på Øvre Bragernes, men inneholder også området rundt Sundhaugen på sørsiden av selva.
BESKRIVELSE
Den gamle allfarveien fra Christiania kom ned det som i dag er Strømsgata til Øvre Sund, som er det eldste sundstedet i Drammen. Overfarten over elva har vært besørget av en fast ansatt fergemann helt fra middelalderen. På sørsiden av elva gikk allfarveien til Strømsø og videre mot Vestfold. Dette gjorde Øvre Sund til et viktig knytepunkt i kjøpstaden Bragernes. Fergesundet var viktig for handelen, og her lå de største og viktigste handelshusene.
Sentrum i den gamle kjøpstaden Bragernes lå mellom Øvre Sund og dagens Gamle Kirkeplass. Den øvre delen av sentrum brant i 1838. Bebyggelsen vi ser i området i dag er et resultat av oppbyggingen etter denne brannen. Denne delen av byen ble bygd opp før Norges første bygningslov som kom i 1845. Bebyggelsesstrukturen er av en såkalt selvgrodd karakter.
Mange betydelige kjøpmenn hadde tilhold ved Øvre Sund, og derfor ble området raskt bygd opp igjen etter brannen i 1838. Oppbyggingen førte til at husene langs Øvre Storgate fikk en enhetlig utforming preget av sen-empirens stiluttrykk. Dette har vært med på å gjøre området kjent som Biedermeierkvartalet.
Bebyggelsen består i hovedsak av store handelsgårder og viser hvordan et handelsmiljø fra før 1850 kan se ut. De gamle bygårdene besto ofte av en rekke hus rundt et stort gårdsrom. Handelsgårdene lå ut mot gata, mens bryggerhus, fjøs, stall og utedo lå bak på eiendommene. Det lå sjøboder ned mot Drammenselva.
I tillegg til handelsgårder fantes det også småindustri, slik som tobakkspinneri, bryggeri og apotek ved Øvre Sund. Blant annet lå Chr. Wriedts Bryggeri & Mineralvandfabrik, som ble grunnlagt i 1858, her. Bryggeribygningene er fremdeles bevart. Øvre Storgate 42 ble oppført som tapperibygning for Wriedts bryggeri i 1882, mens selve bryggeriet ble oppført på motsatt side av gaten, i nr. 35.
Værhanen på taket til tapperiet bærer grunnlegger Christian Wriedsts initialer. I Mossegården i Øvre Storgate 47 holdt Drammen Destillation til. Her ble Drammens Aquavit produsert. I tillegg fantes det enda et brenneri i Brodersengården, Øvre Storgate 53.
I 1866 var det en stor bybrann som rammet store deler av Bragernes, men brannen nådde ikke så høyt opp som til Øvre Sund. Senere industriutvikling med nye krav til kaidybder, kaiområder og bruk av jernbane førte byutviklingen til andre bydeler, og området rundt Øvre Sund ble liggende urørt. Dette har gjort at området har beholdt sitt preg fram til vår tid.
VERNEVERDI
Bebyggelsen i området er representativ for biedermeierepoken i norske trehusbyer og representerer et område formet ut fra en bytradisjon som ikke er påvirket av byggebestemmelser. Mye av bebyggelsen har beholdt sitt arkitektoniske uttrykk fra den ble satt opp omkring 1840 og har derfor høy autentisitet. Bebyggelsen har et enhetlig arkitektonisk preg, og de bevarte bygårdene og kaianleggene danner et helhetlig miljø.
Dette er viktig handlestrøk i den førindustrialiserte kjøpstaden Bragernes med svært høy kunnskaps- og opplevelsesverdi. Da store deler av Bragernes brant i 1866, er Øvre Sund det eldste sammenhengende området med handelsgårder på Bragernes. I Buskerud finnes det få helhetlige områder fra denne perioden, men området er også sjeldent i nasjonal sammenheng.
Bebyggelsen i området er vurdert til å ha svært høy verneverdi i Drammen kommunes kulturminneregistrering for sentrum. Området er også vurdert til å være et kulturmiljø med svært høy verneverdi i denne registreringen. Deler av bebyggelsen langs Øvre Storgate er også regulert til bevaring i reguleringsplanen for Øvre Sund – Gropa (2005). Sundhaugen og området rundt er vurdert til å være et kulturmiljø med svært høy verneverdi i kommunens kulturminneregistrering for Gulskogen. Området er dessuten oppført i Riksantikvarens NB!-register. NB!-registeret er en database over byer og tettsteder i Norge med kulturmiljøer som har nasjonal interesse. Strømsgodet kirke (ID 84987) er en listeført kirke.
NYTTIGE KILDER
Drammen kommunes kulturminneregistrering
Riksantikvarens NB!-register
Jo Sellæg og Tor Adler Knudsen: Drammen det. Det var en gang (Brakar AS, Drammen, 1994)
Jo Sellæg (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2010)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet omfatter Skoger gamle kirke og et område rundt kirken. Skoger gamle kirke er en av fylkets relativt få middelalderske steinkirker. Kirken ligger i et lite endret jordbrukslandskap. Kirkegården med muren rundt, dammen/kilden, tunet på østre Haneval og den gamle veien er verdifulle elementer i landskapet rundt kirken.
BELIGGENHET
Skoger gamle kirke ligger rundt 10 kilometer sør for Drammen sentrum.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet omfatter jordbrukslandskapet rundt Skoger gamle kirke. Kirken ligger i den østre delen av et stort sammenhengende jordbruksområde i Vestbygda. Kulturmiljøet er avgrenset i øst av den skogkledde ravinedalen som Steinsbekken renner gjennom, mens det i sør og vest ikke har noen naturlig avgrensning. Kirken er plassert 145 moh. nært inntil og sør for Kirkeåsen, som er en markant kolle med fjell i dagen. Jordbrukslandskapet, som delvis er bakkeplanert, faller relativt bratt mot sør.
Skoger gamle kirke er bygd i middelalderen. Den er nevnt i 1327, men er eldre. Kirken er viet til St. Olav. Den er også kalt Hanaváls kirkia i Skógabygd. Skip og kor er originale og bygd av granittstein, mens vestgavlen i utmurt bindingsverk er fra 1653. Sakristi, våpenhus og takrytter er trolig fra 1700-tallet.
Sør for kirken er tunet på østre Haneval, med blant annet en stor 1700-talls hovedbygning. Mellom tunet på gården og kirken er det en dam, som skal inneholde en kilde viet til St. Olav. Kirken er omgitt av kirkegård med en kirkegårdsmur. Veien til Sande gikk tidligere forbi kirken og gjennom gårdstunet.
VERNEVERDI
Skoger gamle kirke er en av fylkets relativt få middelalderske steinkirker, og en god representant for denne kirketypen. Den står i tilnærmet opprinnelig stand. Kirken ligger i et lite endret jordbrukslandskap, typisk for ravinelandskapet på flatbygdene, og uten nyere bebyggelse i nærheten. Kirkegården med muren rundt, dammen/kilden, tunet på østre Haneval og den gamle veien er verdifulle elementer i landskapet rundt kirken.
Kirken og Olavskilden er automatisk fredet etter kulturminneloven. De er avmerket på kartet.
NYTTIGE KILDER
Sigrid og Håkon Christie: Norges kirker. Buskerud. Bind 2

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet omfatter spor etter gruveanlegget i Konnerudkollen, Baklia med Kontaktstollen og bygningsruiner fra siste driftsperiode, Verkenselva med blant annet Stordammen og rester etter seks pukkverk og smeltehytte fra 1700-tallet. Bergverksdrift har vært viktig i Buskeruds historie, og det har vært bergverksdrift på Konnerud i Drammen i nesten 200 år. Gruvedriften kom i gang i 1729, og gruvene var i drift i flere perioder på 1800-tallet og 1900-tallet. Det utviklet seg et eget lokalsamfunn på Konnerud med tilhørende infrastruktur, og det ble innført sosiale ordninger.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter et skogsområde ved Konnerudkollen i Drammen, like nordvest for Konnerud og strekker seg rundt 1200 meter mot vest, nær grensen til Nedre Eiker.
BESKRIVELSE
Konnerudgruvene er et gruveområde med opprinnelse tilbake på 1600-tallet da det foregikk jernmalmdrift, men gruvedriften kom først i gang i 1729 under ledelse av brødrene Ulrich og Johan Friderich Cicignon.
Den første smeltehytta ble reist på Selvig i Sande, for der var det vannkraft til knusing av malmen. I 1736 overtok Grev Friderich Anthon Wedel Jarlsberg rettighetene i området og bygde malmknuseri, smelteovn og vaskeri. I 1737–38 tilkalte greven fagfolk fra Tyskland, og hele bergverksvirksomheten foregikk nå på Konnerud.
Vannløpene ble regulert ved å bygge damanleggene Stordammen, Dalemyrdammen og Stubberuddammen. På den tida var det opptil 350 arbeider på verket. Det vokste et lokalt gruvesamfunn med administrasjon, eget rettsvesen og en trygdeordning «knappskattkassen» (fra det tyske Knappschaft).
Konnerudverkets offisielle navn var «Det Jarlsbergske Sølvhaltige Blye- og Kobber-Verk». De tyske bergmennene bidro med fagkunnskap om bergverksdriften, og gruvene fikk tyske navn som for eksempel «Gottes Hilfe in der Noth» (Guds hjelp i nøden) og «Gott mit uns» (Gud med oss).
Det ble utvunnet bly, sølv og kobber, og i 1745 jobbet om lag 500 mann på verket. Infrastrukturen for det økende samfunnet ble utvidet. Det ble bygd boliger for arbeiderne, det ble anlagt kirkegård i 1737, etablert skole i 1747 og bygd kirke i 1760.
Rundt 1770, etter at verket gikk med økende underskudd, måtte driften innstilles. Verket ble auksjonert bort til Christian Hickmann i 1777. Han bygde sagbruk, støperier, spikerverk, teglverk og møller. Hickmann ble slått konkurs i 1789.
Gruvene var i drift i kortere perioder på 1800-tallet. Det belgiske selskapet «Mines de Jarlsberg» overtok verket og satte i gang ny drift i 1905 for å utvinne sink. Det ble anlagt en ny stoll med en lengde på 800 meter, og det ble anlagt knuseri og vaskeri ved tunnelens utgang.
I dag er det bevarte spor etter gruveanlegget i Konnerudkollen, Baklia med Kontaktstollen og bygningsruiner fra siste driftsperiode, Verkenselva med blant annet Stordammen og rester etter seks pukkverk og smeltehytte fra 1700-tallet.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet Konnerudgruvene forteller om bergverksdriften som har vært svært viktig i Buskerud. Det foregikk bergverksdrift på Konnerud i flere perioder fra 1700-tallet til 1900-tallet. Spor etter verkets drift samt noen bevarte hus fra den tida har kulturhistorisk verdi.
I Drammen kommunes kulturminneregistreringen for Konnerud er det nevnt bygninger som tilhørte Konnerud gruvemiljøet. Disse bygningene blir vurdert til å ha svært høy verneverdi og står både i Sophie Amalies vei og Eleonoras vei.
NYTTIGE KILDER
Drammen kommunes kulturminneregistrering for Konnerud
Konnerudgruvene
Jo Sellæg (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2010)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Kulturmiljøet Hans Hansen vei i Drammen er et enhetlig og sammenhengende boligområde med funkisbebyggelse bygget i perioden 1932–1940. Villaene i miljøet er gode representanter for funksjonalismens villabebyggelse. Villaene har høy arkitektonisk kvalitet og har kjennetegn som er typiske for funksjonalismen, både i bygningskroppenes volum og i detaljering.
Kulturmiljøet ligger på øvre Bragernes og omfatter bygninger i funkisstil i Hans Hansens vei, Rebbansbakken, Sanatorieveien og Wildhagens vei.
Kulturmiljøet Hans Hansens vei inneholder om lag 50 eiendommer som danner et helhetlig bymiljø med villabebyggelse oppført i funksjonalisme. Boligene er bygget i perioden fra 1932 til 1940.
¤ Funksjonalismen
Funksjonalismen, også kjent som «funkis», oppstod som et oppgjør med fortidens arkitektur med stiletterligninger, dekor og manglende sammenheng mellom form og funksjon. I funksjonalismen stod idealer om lys og luft i sentrum, samt ideen om at form følger funksjon. Noe som innebærer at bygningenes bruk og funksjon skulle uttrykkes i måten de ble formgitt på.
I Norge er den såkalte «trefunkisen» et svar på den internasjonale funksjonalismen. Her fikk funksjonalismens idealer og stiluttrykk et nasjonalt preg med trehus tydelig inspirert av funksjonalistiske bygninger i mur.
Funksjonalismen kjennetegnes av bygninger med rette linjer, store flater og geometriske former, samt vindusbånd og hjørnevinduer. Takene var enten valmede eller helt flate. Vinduene var gjerne store, uten inndeling. Boligløsningene skulle være arealeffektive, og de såkalte «laboratoriekjøkkenene» ble utviklet på bakgrunn av vitenskapelige studier av husmorens arbeid og bevegelsesmønster.
¤ Funkisboliger bygd 1932–1940
Funkisarkitekturen fikk et sterkt fotfeste i Drammen på 1930-tallet, og det er bevart mange bygninger med høy arkitektonisk verdi fra denne perioden. Bygningsmiljøet i Hans Hansens vei, fra perioden 1932–1940, skiller seg ut i Buskerud-sammenheng gjennom å være et bymiljø med et stort utvalg av funkisvillaer med høy arkitektonisk kvalitet.
Bjarne Thinn Syversen er en av de sentrale funkisarkitektene i Drammen. Han tegnet flere av villaene i Hans Hansens vei og Rebbansbakken. Nils Boye og Jarle Bakken har også tegnet noen av villaene i området.
Bebyggelsen i Hans Hansens vei og Rebbansbakken ligger i en sterkt skrånende dalside, og bygningenes plassering i terrenget, med støpte sokkeletasjer og hagemurer i anturstein, er en vesentlig del av karakteren. Bygningene er i hovedsak i tre, i en eller to etasjer, og de er enkle i formspråket med enkel detaljering. De fleste byggene har udelte eller enkelt inndelte vinduer.
Både i fargevalg og detaljering er det en del variasjoner mellom de ulike boligene. Hans Hansens vei 8 og 30, begge tegnet av Nils Boye, er to eksempler som viser variasjonene innenfor stilen.
Kulturmiljøet Hans Hansens vei i Drammen skiller seg ut som et helhetlig og sammenhengende boligområde med godt bevarte villaer oppført i funksjonalisme i perioden 1932–1940. Villaene er gode representanter for funksjonalismens villabebyggelse både i nasjonal og regional sammenheng. Kulturmiljøet Hans Hansens vei har svært høy arkitektonisk og kulturhistorisk verdi.
Kulturmiljøet er vurdert til å ha svært høy verneverdi i Drammen kommunes kulturminneregistrering for Hans Hansens vei. Flere av enkeltbygningene er vurdert til å ha høy eller svært høy verneverdi. Området er også oppført i Riksantikvarens NB!-register. NB!-registeret er en database over byer og tettsteder i Norge med kulturmiljøer som har nasjonal interesse.
Kulturminneregistrering i Drammen kommune
Riksantikvarens NB!-register
Åsmund Thorkildsen, Einar Sørensen og Jo Sellæg: Bjarne Thinn Syversen og den moderne arkitekturen (Labyrinth Press, 2008)
Drammen Museum

Drammen er Buskeruds fylkeshovedstad. Kulturmiljøet omfatter byaksen med Bragernes torg, bybrua og Strømsø torg. Byaksen er et monumentalt arkitektonisk og byplanmessig grep som knytter Bragernes- og Strømsøsiden sammen, og som har gitt sterke føringer for byens utvikling. Bebyggelsen er med på å vise det moderne Drammens fremvekst fra oppbyggingen av Bragernes torg etter den store bybrannen i 1866, til oppføringen av forretningsbygg i senmodernisme. Mye av bebyggelsen i kulturmiljøet har høy eller svært høy verneverdi.
Kulturmiljøet omfatter byaksen i Drammen, og inkluderer Bragernes kirke, Bragernes torg, bybrua og Strømsø torg.
¤ Bragernes torg
I den store bybrannen i 1866 brant svært mye av bebyggelsen på Bragernes ned. Oppbyggingen av byen skjedde etter den gjeldende bygningsloven som hadde til hensikt å regulere brannsikre, trygge og sunne byområder. Store deler av Bragernes var lagt i ruiner, og dette førte til at man fikk mulighet til å regulere området som en helhet. Dette resulterte i en ny byplan som var regulert i et rutenettmønster med brede gater og tre allmenninger (branngater) som skulle forhindre nye storbranner.
Allmenningene er synlige også i dag, i Gamle kirkeplass, Bragernes torg og Erik Børresens allé. Bragernes kirke, teateret, rådhuset og børsen er blant bygningene som ble reist etter bybrannen.
Bragernes har i mange hundre år vært en viktig handelsplass. Bragernes har hatt kjøpstadfunksjoner siden 1662 og i 1715 fikk Bragernes og Strømsø kjøpstadrettigheter. Siden foreningen av Bragernes og Strømsø til én by i 1811 har Bragernes vært det økonomiske og administrative tyngdepunktet i Drammen.
Det har foregått torghandel mellom bønder og byfolk på Bragernes torg i lang tid. Her ble det solgt blant annet bær, frukt og grønnsaker. Det ble avholdt årlige markeder fra 1738 til 1908, og folk kom langveis fra for å handle på torget. Torget har også vært et sted befolkningen samlet seg under møter og større markeringer.
Bragernes torg ble utvidet og fikk sin nåværende form etter bybrannen i 1866. Torgets størrelse og utstrekning ble bestemt etter de få bygningene som overlevde bybrannen. Flere av forretnignsgårdene rund t torget er oppført like etter den store bybrannen, andre er fra siste halvdel av 1900-tallet.
¤ Bragernes kirke, rådhuset og brannvakta
Den gamle Bragernes kirke (bygd rundt 1700) sto på Gamle Kirkeplass, men brant ned under bybrannen i 1866. Den nye Bragernes kirke ble bygd i 1871 etter tegninger av Ernst Norgrenn. Kirken ble oppført som en langkirke i nygotisk stil. Bak Bragernes kirke finnes villabebyggelse fra slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.
Drammen rådhus og brannvakta ligger på hver side av Kirkegata, en om lag 25 meter bred gate som fører fra torget opp til kirken. Brannvakta ble oppført før bybrannen og var en av få bygninger som overlevde brannen. Bygningen ble retningsgivende for utformingen av det nye torget.
Drammen rådhus stod ferdig i 1871. Bygningen ble tegnet av Niels Stockfleth Darre Eckhoff og ble oppført i upusset, rød teglstein og har klare likhetstrekk med brannvakta. Rådhuset rommet en rekke ulike funksjoner som for eksempel politikammer, rettslokale og forlikskommisjon, representantskapssal, kontorer for byfogden og tegneskole for håndverkere som skulle ta svenne- eller mesterbrev.
¤ Bybrua og byaksen.
Den gamle bybrua mellom Bragernes og Strømsø ble tatt i bruk i 1812 og stod fram til 1936. Dette var en vippebro som kunne åpnes for å slippe igjennom båttrafikk. Dagens bru er tegnet av arkitektene Herman Munthe-Kaas og Gudolf Blakstad. Brua er oppført i jernbetong og er utformet i funksjonalisme. Da brua sto ferdig i 1936 var det Skandinavias største betongbjelkebru. Brua var opprinnelig steinsatt med brustein.
Arkitekt Per Pihl var byplansjef i Drammen i etterkrigstiden og la viktige premisser for byens utvikling og arealplanlegging. I den midterste av de tre allmenningene/branngater på Bragernes ligger byaksen som går fra Strømsø torg, over bybrua til Bragernes torg og videre opp til Bragernes kirke. Byaksen utgjør et monumentalt byplanmessig grep hvor Bragernes kirke ligger i siktlinjen på Bragernes og Globusgården på Strømsø. Skogerbygget markerer festet for bybrua og trekker byaksen fra Strømsø til Bragernes.
¤ Strømsø torg
Strømsø var opprinnelig et ladested som vokste fram på 1600-tallet, med grunnlag i trelasthandel. Strømsø og Bragernes ble forent til én by i 1811, og oppføringen av den første bybrua i 1812 la grunnlaget for et torg ved bruenden på Strømsø-siden av elva. Tidligere var området ved Strømsø kirke og det gamle rådhuset sentrum på Strømsø, men da jernbanestasjonen ble bygget i 1868 ble Strømsø torg et svært viktig knutepunkt for byen. Biltrafikken preget torget i mange år.
Strømsø torg, slik vi kjenner det i dag, har en mer organisk form. Strømsø torg står dermed i kontrast til Bragernes torg som omsluttes av regelmessig kvartalsstruktur. Strømsø torg er omkranset av en rekke monumentale bygninger for viktige institusjoner og virksomheter i byen. Her finnes blant annet Norges bank (1842), Central hotell (1877) og den gamle latinskolen (1861).
¤ Forretningsbygg i senmodernisme
Arkitektene Ragnar Anker Nilsen (1913–2013) og Arne Grenager (1914–2009) har satt sitt preg på bybildet i Drammen. De har i etterkrigstiden tegnet mange forretningsbygg i sentrum. Nilsen og Grenagers forretningsgårder er oppbygd med skjelettkonstruksjon hvor ytterveggene ikke er bærende elementer. Dermed kunne det settes inn større vindusflater og fasadene kunne komponeres som såkalt «curtain wall». Både på Bragernes og Strømsø torg står forretningsbygg tegnet av disse to arkitektene.
Skogerbygget (1962), ved enden av Bybrua på Strømsø, er godt synlig og må kunne kalles et signalbygg. Bygget har en fri bruk av farger og overflatestruktur, og viser bruk av naturbetong. Globusgården på Strømsø er et annet eksempel. Den er oppført i to byggetrinn i 1960 og 1968, og skiller seg ut med sin elliptiske form og lave, karakteristiske gule fasade. Den ble bygd med tyske Kaufhof i Mannheim som forbilde. Globusgården ble oppført som en forretningsgård med butikker i begge etasjer, samt selskapslokaler og kafé i andre etasje.
Kulturmiljøet omfatter et helhetlig bymiljø som viser viktig byhistorie og ulike byutviklingsgrep gjennom de siste 200 årene. Etter den store bybrannen i 1866 fikk Bragernes torg den utformingen det har i dag. Byaksen er et monumentalt byplanmessig grep, og er unikt i Buskerud-sammenheng. Kulturmiljøet har både kulturhistorisk verdi og opplevelsesverdi.
I tillegg omfatter kulturmiljøet en rekke verneverdige bygninger som viser utviklingen av byarkitekturen i Drammen. Kulturmiljøet omfatter flere bygninger med høy arkitektonisk verdi som er sentrale verk i Drammens og Buskeruds bygningshistorie, og som forteller om viktige institusjoner og virksomheter. Bragernes kirke, rådhus og brannvakt er sentrale bygninger i kulturmiljøet. Det samme er forretningsgårdene i senmodernisme, for eksempel Globusgården og Skogerbygget.
Kulturmiljøet er vurdert til å ha verneverdi i Drammen kommunes kulturminneregistrering for sentrum. Flere av bygningene har svært høy eller høy verneverdi i denne registreringen. Storparten av området er også oppført i NB!-registeret, som er Riksantikvarens register over nasjonale kulturhistoriske bymiljøer. Norges bank på Strømsø torg (ID 86463) er fredet etter kulturminneloven. Bragernes kirke (ID 83937) er en listeført kirke. Den fredete bygningen og den listeførte kirken er markert i kartet.
Drammen kommunes kulturminneregistrering
Riksantikvarens NB!-register
Jo Sellæg og Tor Adler Knudsen: Drammen. Det var en gang (Brakar AS, Drammen 1994)
Jo Sellæg (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2004)

Gulskogen gård og hageanlegg i Drammen er en god representant for de mange lystgårdene som det velstående byborgerskapet bygde i Buskerud på 1700- og 1800-tallet. Lystgården ble innviet i 1804 og er knyttet til Arbo-familien som hadde en sentral posisjon innenfor trelasthandelen i Drammen.
Gulskogen gård (Nedre Eikervei 72) ligger i Drammen, ved Landfalløybrua som går over Drammenselva. Kulturmiljøet omfatter gårdsbebyggelse og hageanlegget som strekker seg ned mot Drammenselva.
En lystgård er en gård på landet til sommerbruk, også kalt landsted. Byborgerskapet flyttet ut til lystgårdene i sommerhalvåret for rekreasjon. Lystgårdene var også ofte være viktig for å sikre forsyninger til husholdningen. Slik sett var lystgårdene også avlsgårder. De store hagene og parkanleggene skiller lystgårdene fra bondegårdene på landsbygda.
Byggingen av lystgårder var avhengig av konjunkturene i samfunnet og byborgernes økonomi. Det var økonomisk oppgangstid innenfor handel, skipsfart og trelasttransport omkring 1800. Drammen var blant Norges største trelasthavner på denne tiden. Disse forutsetningene bidro til å legge grunnlaget for at det velstående borgerskapet hadde råd til å oppføre lystgårder i Drammensregionen. Det ble oppført hele 22 lystgårder i perioden 1790–1817, deriblant Anker-Berskaug, Sommerfryd, Bergh-Berskaug, Nordre Vivelstad, Austad og Gulskogen.
¤ Bebyggelsen på Gulskogen gård
Arbo-familien som hadde en sentral posisjon innenfor handelslivet i Drammen. De eide sagbruk og skip, og bodde på Strømsø. Peter Nicolai Arbo kjøpte gården på Gulskogen på auksjon i 1794. Gården het den gang Søndre Skaugen og tilhørte Hans Hansen Gulskogen som var en velstående bonde. Peter Nicolai Arbo og hans kone Anne Catherine Collett omgjorde gården til lystgård. Lystgården ble innviet i 1804. Gulskogen ble brukt som fast bolig fra 1828. Gulskogen stiftelse overtok anlegget i 1959, og gården er i dag en del av Drammens Museum.
Eiendommen er bebygd med hovedbygning, sidebygning, driftsbygning, stabbur og uthus. Tunet ligger ved Nedre Eikervei, mens det er anlagt park på den øvrige delen av gårdens eiendom.
Hovedbygningen er oppført i to etasjer og med mansardtak. Hovedbygningens fasader er symmetrisk utformet i nyklassisisme med pilastre og kvadersteinsimitasjon. Hovedbygningen var opprinnelig omgitt av to frittliggende sidebygninger. Hovedbygningen ble tilbygd med spisestue i 1861, og den lange sidebygningen i sveitserstil er fra 1880-årene. Interiøret er godt bevart fra tidlig på 1800-tallet, med empiremøbler, gardiner med pomponger og håndmalt kinesisk papirtapet.
Den gamle låven er revet, men det ble reist en ny, stor enhetslåve i 1887 på plassen hvor den gamle låven sto.
¤ Hageanlegget
Hageanleggene til mange av lystgårdene er for lengst borte, men Gulskogen gård er et sjeldent komplett anlegg hvor også parken er godt bevart. Hageanlegget er ca. 30 dekar stort og er anlagt etter mønster av store parkanlegg i Europa. Det er bevart dammer, prydplanter, nøttelund, lindelabyrint og en lindeallé på 265 meter langs elva.
Gulskogen gård i Drammen er et godt bevart og sjeldent komplett lystgårdanlegg hvor bebyggelse og hageanlegg utgjør et helhetlig kulturmiljø. Kulturmiljøet er representativ for lystgårdene og lystgårdskulturen på 1700- og 1800-tallet. Kulturmiljøet har opplevelsesverdi og bebyggelsen har arkitektonisk verdi.
Hovedbygningen på Gulskogen gård ble fredet etter kulturminneloven i 1923. Den fredete bebyggelsen er avmerket på kartet.
Jo Sellæg: Drammen – blott til lyst (2014)
Einar Sørensen (red.): Gulskogen og landlivets gullalder (Drammens Museum, 2004)
Einar Sørensen: Gulskogen gård, Terra Buskerud
Gulskogen gårds venner: Gulskogen gård – Drammens perle (informasjonsbrosjyre)
Drammens Museum

Tømmerfløting har vært en viktig del av industrihistorien i Buskerud. Det foregikk transport av tømmer i Lyngdalsvassdraget helt fram til 1965. Det ble transportert store mengder tømmer nedover vassdraget, blant annet til Kongsberg Sølvverk som hadde et stort behov for treverk i forbindelse med gruvedrifta. Lyngdalsvassdraget i Flesberg forteller en viktig del av historien tilknytta tømmerfløting og annen virksomhet i vassdrag. Det er bevart flere kulturminner av ulike typer langs vassdraget, blant annet dammer, sagbruk, kverner og husmannsplasser. Kvernandammen er et spesielt verdifullt kulturminne som representerer en utstrakt og mangfoldig bruk av vannkraften, med lang historisk kontinuitet.
Kulturmiljøet omfatter Lyngdalsvassdraget i Flesberg som er rundt 20 kilometer langt. Lyngdalsvassdraget er et østlig sidevassdrag til Numedalslågen, som strekker seg fra noen tjern i området rundt Haugesjø og ned til Lampeland hvor det renner ut i Lågen. Lyngdalselva har en total fallhøyde på 188 meter – fra 368 moh. i Haugasjø til 180 moh. i Numedalslågen.
Det er blitt transportert store mengder tømmer nedover Lyngdalsvassdraget, blant annet til Kongsberg Sølvverk som hadde et stort behov for treverk i forbindelse med gruvedrifta. Lyngdalsvassdraget ligger i den såkalte circumferens til Kongsberg Sølvverk, det vil si innenfor området der alle skogeiere var pliktige til å frakte ved til gruvene.
Tømmerkvantumet har ligget på mellom 10 000–20 000 m³, men det minket etter 1950. Dette skyldes at en gikk over til å transportere ubarket tømmer med kjøretøy/lastebil på skogsbilveiene, og grunnet endringer i reguleringsbestemmelsene for Numedalslågen. Tømmerfløtinga i Lyngdalsvassdraget opphørte i 1965.
¤ Hvordan foregikk tømmerfløtinga?
Tømmertransporten foregikk ved at tømmer ble kjørt med hest ned til vassdraget vinterstid. Det lå i hauger i vannkanten og ble rullet ut i vannet når våren kom. Tømmeret ble samlet i ei grime slik at det kunne slepes etter robåter og etter hvert motorbåter på vannene. Tømmeret kunne lett hope seg opp i store tømmerhauger nedover elveløpet. Fløterne måtte løse opp i tømmerhaugene, noe som kunne være svært farlig.
Tømmeret ble målt og merket med kjøperens merke med merkejern, senere merkeøkser, slik at en skulle vite hvem som eide tømmeret. Knudsensmia i Mjøndalen, grunnlagt i 1896, var kjent for sine merkeøkser, og tømmerkjøpere fra hele Østlandet fikk sine merkeøkser herfra. Den er fortsatt i drift, men lager ikke merkeøkser lenger.
¤ Kulturminner langs Lyngdalsvassdraget
Det er dammer flere steder langs hovedvassdraget og dets sideelver, både tredammer og steindammer. Haugesjødammen, Strandedammen og Kvernandammen er de største. Alle disse tre dammene er murt i gråstein og har luker. Med lukene kunne en regulere vannmengden i elva, og en kunne stikke tømmeret ut igjennom dammen.
Kvernandammen ligger ved utløpet av Vatnebrynvannet ved gården Kvernan, noen få kilometer nord for Lampeland. Det har vært dam her siden 1600-tallet, da Lyngdalsvassdraget ble brukt til fløting av lakterved til Sølvverket på Kongsberg. Lakterved er en betegnelse for korte og tynne tømmerstokker som ble brukt til å sprenge ut gruveganger.
Dammen har tjent mange formål, både til fløting, mølle, sagbruk og til et mindre kraftverk. Det er dokumentert mølledrift her før 1670, og det har vært bygdemølledrift her fra 1801. Ved Haugesjødammen var det også mølle og sagbruk, men også trevarefabrikk.
Dagens dam ble murt opp i stein i 1911 og er 73 meter lang med fire luker. Den har to hovedluker, en fløtningsluke og en luke til kraftverket. Det ble bygd et lite kraftverk i 1918. Det ga strøm til både mølle, sagbruk og gårdshusholdningen på Kvernan. Kraftverket var i drift fram til 1986.
Lyngdalsvassdraget i Flesberg forteller en viktig del av historien tilknytta tømmerfløting og annen virksomhet i vassdrag. Det er bevart flere godt bevarte kulturminner som forteller om hvordan vannkraften i vassdraget er brukt. Blant annet representerer Kvernandammen en utstrakt og mangfoldig bruk av vannkraften, og har lang historisk kontinuitet.
Kvernandammen er oppført i temaplanen Dammer som kulturminner (2013) av Norges vassdrags- og energidirektorat.
Flesberg historielag: Kulturminner langs Lyngdalsvassdraget (2010)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kulturminner langs Numedalsvassdraget: Plan for registrering, bevaring og bruk av fløtningsminner og andre kulturminner langs Numedalslågen og utvalgte tverrelver (forprosjektrapport, juli 1997)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)

Lyngdal i Flesberg er ei helhetlig og klart avgrensa grend som viser jordbrukslandskap og bebyggelse fra 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Her er mange verneverdige bygninger. Lyngdal kirke er et særlig verdifullt kulturminne i kulturmiljøet. Kulturmiljøet forteller historien om jordbruket i grendene i skogbygdene i Buskerud, en landskapstype som er det er mange eksempler på i vårt fylke.
Kulturmiljøet omfatter de sentrale delene av Lyngdal, det vil si jordbruksområdet rundt kirken og den tidligere skolen.
I forbindelse med kulturlandskapsprosjektet i Flesberg i 1996 ble det skrevet en rapport som omtaler blant annet tun og bygninger. Området kalt Lyngdal omfattet 30 gårder eller plasser. Kulturmiljøet sammenfaller i stor grad med området som er med i «Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud», men har ikke med seg utkantene av bygda. Kulturmiljøet består av 15 gårder.
¤ Jordbrukslandskapet
Det er fast bosetting på storparten av gårdene, og det drives jordbruk de aller fleste steder. Mange gårder har helhetlige tun med mange eldre bygninger. Det er stor variasjon i våningshusene. De eldste er trolig ei 1600-talls treromsstue på Fekjan og stue på Lyngjorda fra 1680 som ble fullstendig ombygd i 1924. Videre kan nevnes en stor, upanelt midtkammerbygning fra midten av 1800-tallet på Livland og en stor bygning ombygd i sveitserstil på Mellom-Bekjorden. På den tidligere husmannsplassen Høljerud finner vi fortsatt ei lita tømmerstue.
Her er bevart tømmerlåver, de fleste av dem riktignok bygd inn i nyere driftsbygninger. Det er en del driftsbygninger i bindingsverk fra første del av 1900-tallet. De fleste har antakelig tømmerfjøs, men Bakke og Nord-Kleivjorden har driftsbygninger fra 1930-åra med teglsteinsfjøs. Så å si alle bruk har stabbur, og de største gårdene har to stykker. Det er flere toetasjes enn enetasjes stabbur. Det er kjellerbuer på fem bruk, noe som er relativt mange i forhold til andre områder. Videre er det sommerstuer på sju gårder og vasshus på åtte. Det er en del vedskjul, fire smier og sju sommerfjøs. De fleste gårdene er middels store og har hovedsakelig fulldyrka engarealer. Det er en del mindre arealer med gammel kulturmark, men dette er ikke noe framtredende trekk i landskapet. Her er det styvingstrær, mest ask.
¤ Lyngdal kirke
Sentralt i bygda ligger Lyngdal kirke. Sannsynligvis var det allerede i middelalderen en kirke i Lyngdal, dette må ha vært en stavkirke. Den nåværende kirken ble bygd i 1690-åra. Kirken ble ombygd og utvidet til korskirke i 1730-åra. Den er i tømmer, panelt og hvitmalt. Hele kirken er rikt dekorert.
Lyngdal i Flesberg er ei helhetlig og klart avgrensa grend som viser jordbrukslandskap og bebyggelse fra 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Her er mange verneverdige bygninger, og det er gjort få endringer i nyere tid. Kirken er et særlig verdifullt kulturminne i kulturmiljøet og er avmerket på kartet.
I Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap har Lyngdal fått svært høy botanisk verdi og høy kulturhistorisk verdi, og er derfor vurdert å ha regional verdi.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Kongsberg sølvverk er en del av kulturmiljøet Kongsberg sølvverk med Vinoeren og Skarregruvene. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var et av Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kongsberg Sølvverk forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var. Kulturmiljøet har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Sølvverket vest for Kongsberg by, Vinoren i Flesberg om lag 4–5 kilometer vest for Svene og Skarragruvene i Øvre Eiker, som ligger sørøst for innsjøen Dørsjø.
¤ Kongsberg Sølvverk
Det har vært drevet bergverksdrift på kobbermalm i Kongsberg tilbake til 1400-tallet, men det var først da det ble gjort funn av sølv i Gruveåsen i 1623 at sølveventyret på Kongsberg startet. Kong Christian IV grunnla Kongsberg Sølvverk i 1623. Det ble benyttet tysk kompetanse, med bergmenn fra gruvedistriktene Sachsen og Harz i Tyskland, i oppstartsfasen. Etter hvert ble det flere norske arbeidere i gruvene. Den tyske innflytelsen gjenspeiler seg blant annet i de mange tyske gruvenavnene, slik som for eksempel Gottes Hülfe in der Noth (Guds hjelp i nøden) og Gnade Gottes gruve (Guds nåde).
Sølvverket var i drift fram til 1958. Det ble produsert 1350 tonn sølv på Kongsberg i perioden 1623–1958. Det meste av sølvet gikk til myntproduksjonen. Den kongelige Mynt, på Vestsida i Kongsberg, ble lenge drevet som en del av Sølvverket. Sølvverket har i kortere perioder også drevet jernverk og en kruttfabrikk. Kongsberg Sølvverk omfatter et av Norges mest omfattende gruvesystemer med ca. 300 bevarte gruvesjakter og mellom 1500–2000 skjerp. Det er også bevart dammer, vannrenner, hjulstuer, inskripsjoner og bebyggelse tilknyttet Sølvverket i området.
Sølvverket la grunnlaget for at bergstaden Kongsberg ble anlagt. Bergstaden Kongsberg – Vestsida og løkkelandskapet er nærmere omtalt med en egen presentasjon.
¤ Underberget og Overberget
De eldste og største gruvene finnes i de to åtte kilometer lange fallbåndene Underberget og Overberget. Her lette bergmenn etter sølvforekomster, brøt løs malm og gråberg og fraktet det opp i dagen, skilte ut sølvholdig stein og videreforedlet den. Kongens gruve og Gottes Hülfe in der Noth er blant de største gruvene, og flere av gruvene er svært dype. Kongens gruve er 1068 meter under dagen.
¤ Damanlegg
Det ble anlagt en rekke damanlegg og vannrennesystemer for å forsyne bergverket med driftsvann på 1600- og 1700-tallet. Dammene var viktige for å samle nok vann til å drive vannhjul som igjen drev pumper og heiser i gruvene.
Kongens dam ble anlagt i 1711–1713 og har det største vannmagasinet i Sølvverkets kjerneområde. Kongens dam består av en stor dobbel gråsteinsmur med rosentorv som tetningsmiddel. Denne damtypen er etter modell fra bergverk i daværende kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland og er typisk for bergverkets dammer på 1700-tallet. Dammen er senere ombygd og påbygd.
¤ Hans Sachsen gruve og bygningsmiljø fra 1860- og 1870-tallet
Det er kjent rundt 70 gjenstående bygninger som ble bygd og brukt av Kongsberg Sølvverk. Et svært godt bevart bygningsmiljø finnes ved Hans Sachsen gruve. Gruva ble funnet i 1629 og er oppkalt etter fyrsteslekten i kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland, hvor mange bergmenn kom fra. Bebyggelsen er fra ca. 1867–1900 og består av overstigerbolig, sakkerhus (arbeiderbrakke, 1882), to kahus (sjaktoverbygg, 1867 og 1871), smie, uthus og en rekonstruert hestegjøpel av type som var vanlig rundt 1800.
¤ Sakkerhusene
Sakkerhusene ligger i Saggrenda, like ved hovedinngangen til gruveområdet. Her er det bevart et tun med tre store tømmerbygninger i sveitserstil, tegnet av Georg Andreas Bull og oppført i perioden 1867–1874. Disse er kjent som sakkerhusene og fungerte som arbeidsbrakker for sølvverksarbeidere.
¤ Kronene i Håvet
Siden Frederik IVs besøk i 1704 har det vært tradisjon for å hugge inn monogrammene til besøkende regenter ved Skjeggetrengslet. Kronene i Håvet – kongenes berg – er blitt et symbol for bergstaden Kongsberg.
¤ Vinoren
Gruvefjellet Vinoren var et av de viktigste gruveområdene til Kongsberg Sølvverk, foruten Overberget og Underberget ved Kongsberg. Det ble satt i gang stordrift i 1728 da det ble gjort funn av sølv. Over 700 personer arbeidet ved verket i Flesberg i 1770. Mange av gruvearbeiderne drev jordbruk på si.
Kulturmiljøet omfatter et gruveområde ved gruvefjellet Vinoren i Flesberg, med om lag 25 sølvgruver og over 100 skjerp. Det er kjent 37 stoller ved Vinoren. Det finnes også hjulstuer og tomter etter pukkverk. Det ble bygd både damanlegg og bygninger i tilknytning til gruvedriften.
Christianus Sextus gruve, Dronning Sophia Magdalena gruve og Norske Løve gruve var blant de største gruvene og ligger sentralt i kulturmiljøet. Christianus Sextus gruve har navn etter kong Christian VI. Kongsberg Sølvverk drev gruva fram til 1790, deretter Vinoren Sølvverk i perioden 1857–1878 og Trollerud sølvverk i perioden 1912–1913. Dronning Sophia Magdalena gruve ble funnet i 1729 og har navn etter Christian VIs dronning. Norske Løve gruve var den siste gruven i drift fram til Sølvverket stanset gruvedriften i 1956. Gruva var første gang i drift i perioden 1775–1805.
¤ Skarragruvene
På 1700-tallet trengte Kongsberg Sølvverk stadig mer malm. I 1769 ble det derfor satt i gang leting etter malm i skogområdene ved Tretjennsåsen på gårdene Skarra og Kolberg i Øvre Eiker kommune. Ener Caspersen Kiemp, som ble sendt av Sølvverkets bergverksledelse, konkluderte ett år senere med at «Skjerpet i Schara Skov» var drivverdig.
Malmen som ble utvunnet, ble sortert og sendt videre til pukkverket ved elva Dørja, hvor sølvkornet ble vasket ut. Sølvet ble deretter sendt videre til Kongsberg for smelting. Det var drift i Skarragruvene fram til 1800. Det arbeidet opptil 100 mann i gruvene. De bodde i gruveområdet, enten i de såkalte sakkerhusene eller på husmannsplasser i skogen.
Kulturmiljøet omfatter 20 skjerp, to stoller og en vannrenne i stein, samt flere hustufter. Det er også bevart et solur med en inskripsjon fra da Christian Ludvig von Stemann, en av de mektigste embetsmennene i den dansk-norske stat, besøkte Skarra i 1783.
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kulturmiljøet forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var.
Kongsberg Sølvverk, Vinoren og Skarragruvene har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kongsberg Sølvverk er fredet som kulturmiljø etter kulturminneloven. Sakkerhusene i Saggrenda er også fredet etter kulturminneloven. Kongens dam, som ligger innenfor det fredete området, er også oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Dammer som kulturminner (2013).
Norsk Bergverksmuseum er et kultur- og naturhistorisk museum som forvalter kulturminnet Kongsberg Sølvverks bygninger og samlinger.
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Norsk Bergverksmuseum
Øvre Eiker kulturminneråd
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)
Bent Ek og Olav Homlebekk: Gruvesamfunnet på Tretjennsåsen – En historisk beretning om Skarragruvene på Eiker (Bergverksmuseet, skrift nr. 13, Kongsberg 1997)
Kulturminnet Kongsberg Sølvverk. Utarbeidet for Riksantikvaren av Norsk Bergverksmuseum (Kongsberg 1993)
Kongsberg Sølvverk med Vinoren og Skarregruvene

Saggrenda er en del av kulturmiljøet Kongsberg sølvverk med Vinoeren og Skarregruvene. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var et av Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kongsberg Sølvverk forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var. Kulturmiljøet har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Sølvverket vest for Kongsberg by, Vinoren i Flesberg om lag 4–5 kilometer vest for Svene og Skarragruvene i Øvre Eiker, som ligger sørøst for innsjøen Dørsjø.
¤ Kongsberg Sølvverk
Det har vært drevet bergverksdrift på kobbermalm i Kongsberg tilbake til 1400-tallet, men det var først da det ble gjort funn av sølv i Gruveåsen i 1623 at sølveventyret på Kongsberg startet. Kong Christian IV grunnla Kongsberg Sølvverk i 1623. Det ble benyttet tysk kompetanse, med bergmenn fra gruvedistriktene Sachsen og Harz i Tyskland, i oppstartsfasen. Etter hvert ble det flere norske arbeidere i gruvene. Den tyske innflytelsen gjenspeiler seg blant annet i de mange tyske gruvenavnene, slik som for eksempel Gottes Hülfe in der Noth (Guds hjelp i nøden) og Gnade Gottes gruve (Guds nåde).
Sølvverket var i drift fram til 1958. Det ble produsert 1350 tonn sølv på Kongsberg i perioden 1623–1958. Det meste av sølvet gikk til myntproduksjonen. Den kongelige Mynt, på Vestsida i Kongsberg, ble lenge drevet som en del av Sølvverket. Sølvverket har i kortere perioder også drevet jernverk og en kruttfabrikk. Kongsberg Sølvverk omfatter et av Norges mest omfattende gruvesystemer med ca. 300 bevarte gruvesjakter og mellom 1500–2000 skjerp. Det er også bevart dammer, vannrenner, hjulstuer, inskripsjoner og bebyggelse tilknyttet Sølvverket i området.
Sølvverket la grunnlaget for at bergstaden Kongsberg ble anlagt. Bergstaden Kongsberg – Vestsida og løkkelandskapet er nærmere omtalt med en egen presentasjon.
¤ Underberget og Overberget
De eldste og største gruvene finnes i de to åtte kilometer lange fallbåndene Underberget og Overberget. Her lette bergmenn etter sølvforekomster, brøt løs malm og gråberg og fraktet det opp i dagen, skilte ut sølvholdig stein og videreforedlet den. Kongens gruve og Gottes Hülfe in der Noth er blant de største gruvene, og flere av gruvene er svært dype. Kongens gruve er 1068 meter under dagen.
¤ Damanlegg
Det ble anlagt en rekke damanlegg og vannrennesystemer for å forsyne bergverket med driftsvann på 1600- og 1700-tallet. Dammene var viktige for å samle nok vann til å drive vannhjul som igjen drev pumper og heiser i gruvene.
Kongens dam ble anlagt i 1711–1713 og har det største vannmagasinet i Sølvverkets kjerneområde. Kongens dam består av en stor dobbel gråsteinsmur med rosentorv som tetningsmiddel. Denne damtypen er etter modell fra bergverk i daværende kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland og er typisk for bergverkets dammer på 1700-tallet. Dammen er senere ombygd og påbygd.
¤ Hans Sachsen gruve og bygningsmiljø fra 1860- og 1870-tallet
Det er kjent rundt 70 gjenstående bygninger som ble bygd og brukt av Kongsberg Sølvverk. Et svært godt bevart bygningsmiljø finnes ved Hans Sachsen gruve. Gruva ble funnet i 1629 og er oppkalt etter fyrsteslekten i kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland, hvor mange bergmenn kom fra. Bebyggelsen er fra ca. 1867–1900 og består av overstigerbolig, sakkerhus (arbeiderbrakke, 1882), to kahus (sjaktoverbygg, 1867 og 1871), smie, uthus og en rekonstruert hestegjøpel av type som var vanlig rundt 1800.
¤ Sakkerhusene
Sakkerhusene ligger i Saggrenda, like ved hovedinngangen til gruveområdet. Her er det bevart et tun med tre store tømmerbygninger i sveitserstil, tegnet av Georg Andreas Bull og oppført i perioden 1867–1874. Disse er kjent som sakkerhusene og fungerte som arbeidsbrakker for sølvverksarbeidere.
¤ Kronene i Håvet
Siden Frederik IVs besøk i 1704 har det vært tradisjon for å hugge inn monogrammene til besøkende regenter ved Skjeggetrengslet. Kronene i Håvet – kongenes berg – er blitt et symbol for bergstaden Kongsberg.
¤ Vinoren
Gruvefjellet Vinoren var et av de viktigste gruveområdene til Kongsberg Sølvverk, foruten Overberget og Underberget ved Kongsberg. Det ble satt i gang stordrift i 1728 da det ble gjort funn av sølv. Over 700 personer arbeidet ved verket i Flesberg i 1770. Mange av gruvearbeiderne drev jordbruk på si.
Kulturmiljøet omfatter et gruveområde ved gruvefjellet Vinoren i Flesberg, med om lag 25 sølvgruver og over 100 skjerp. Det er kjent 37 stoller ved Vinoren. Det finnes også hjulstuer og tomter etter pukkverk. Det ble bygd både damanlegg og bygninger i tilknytning til gruvedriften.
Christianus Sextus gruve, Dronning Sophia Magdalena gruve og Norske Løve gruve var blant de største gruvene og ligger sentralt i kulturmiljøet. Christianus Sextus gruve har navn etter kong Christian VI. Kongsberg Sølvverk drev gruva fram til 1790, deretter Vinoren Sølvverk i perioden 1857–1878 og Trollerud sølvverk i perioden 1912–1913. Dronning Sophia Magdalena gruve ble funnet i 1729 og har navn etter Christian VIs dronning. Norske Løve gruve var den siste gruven i drift fram til Sølvverket stanset gruvedriften i 1956. Gruva var første gang i drift i perioden 1775–1805.
¤ Skarragruvene
På 1700-tallet trengte Kongsberg Sølvverk stadig mer malm. I 1769 ble det derfor satt i gang leting etter malm i skogområdene ved Tretjennsåsen på gårdene Skarra og Kolberg i Øvre Eiker kommune. Ener Caspersen Kiemp, som ble sendt av Sølvverkets bergverksledelse, konkluderte ett år senere med at «Skjerpet i Schara Skov» var drivverdig.
Malmen som ble utvunnet, ble sortert og sendt videre til pukkverket ved elva Dørja, hvor sølvkornet ble vasket ut. Sølvet ble deretter sendt videre til Kongsberg for smelting. Det var drift i Skarragruvene fram til 1800. Det arbeidet opptil 100 mann i gruvene. De bodde i gruveområdet, enten i de såkalte sakkerhusene eller på husmannsplasser i skogen.
Kulturmiljøet omfatter 20 skjerp, to stoller og en vannrenne i stein, samt flere hustufter. Det er også bevart et solur med en inskripsjon fra da Christian Ludvig von Stemann, en av de mektigste embetsmennene i den dansk-norske stat, besøkte Skarra i 1783.
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kulturmiljøet forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var.
Kongsberg Sølvverk, Vinoren og Skarragruvene har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kongsberg Sølvverk er fredet som kulturmiljø etter kulturminneloven. Sakkerhusene i Saggrenda er også fredet etter kulturminneloven. Kongens dam, som ligger innenfor det fredete området, er også oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Dammer som kulturminner (2013).
Norsk Bergverksmuseum er et kultur- og naturhistorisk museum som forvalter kulturminnet Kongsberg Sølvverks bygninger og samlinger.
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Norsk Bergverksmuseum
Øvre Eiker kulturminneråd
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)
Bent Ek og Olav Homlebekk: Gruvesamfunnet på Tretjennsåsen – En historisk beretning om Skarragruvene på Eiker (Bergverksmuseet, skrift nr. 13, Kongsberg 1997)
Kulturminnet Kongsberg Sølvverk. Utarbeidet for Riksantikvaren av Norsk Bergverksmuseum (Kongsberg 1993)
Kongsberg Sølvverk med Vinoren og Skarregruvene