Etter at den om lag 600 år gamle byen Oslo på østsida av Bjørvika igjen hadde brent i 1624, bestemte Christian den IV at byen skulle flyttes til terrenget nord for Akershus festning.
Festningen fikk en ny rolle. Fra å være selvstendig og frittliggende ble den nå kjernen i en byfestning anlagt etter strategiske prinsipper. Byen ble omgitt av voller mot de tilstøtende landområdene, og utenfor vollene ble det på enkelte partier anlagt vollgraver. Adkomsten til byen fra land skjedde gjennom tre vollporter, Store- og Lille Vollport og Piperviksporten.
Etter den tid har Kvadraturen og byen stadig utviklet seg. Området var byens absolutte sentrum fram til utpå 1800-tallet. I dag er Kvadraturen Oslos historiske tyngdepunkt med sitt store spenn av bygninger fra de nesten 400 årene som har gått siden flyttingen av byen.
Byplanen
Klassiske byplaner har oftest to hovedgater som krysser hverandre og danner et sentralt torg der de viktigste bygningene er plassert. Christiania ble ikke anlagt slik. Her ble alle gatene ca. 15 m brede og byens torg ble plassert på byen høyeste punkt, nåværende Christiania Torg. Her ble byens sentrale institusjoner plassert, Hellige Trefoldighets kirke, Rådhuset, skolen og vannposten. De lave bygningene på en eller to etasjer ga byen et luftig og åpent utseende. Byen ble delt i fire kvarterer av krysset Kongens Gade og Waterstrædet (Tollbugata).
De minste kvartalene var beregnet på håndverkerborgerne og på leiehus/gårder for dem som ikke hadde råd til å bygge eget hus. I dette lå en tilpasning til samfunnsrealiteter, og en viss grad av sosial utjevning, ved at torvet med kirken og skolen ble lagt forholdsvis langt opp i byen, og ved at de rike og fornemme som ble tildelt de største og beste tomtene nede ved bryggene, også måtte bygge småhus til de mer vanskeligstilte i den bakre delen av byen. Dette mønstret ble etter hvert utydelig da de nye kvartalene og gatene som etter hvert ble lagt til ved utfylling mot Bjørvika, fikk et mindre eksklusivt preg (Skippergaten, Fred Olsens gate), og ved etablering av store lagerhus ved bryggene.
I løpet av 1640-årene ble den bebyggelsen som var blitt oppført nærmest festningen, beordret revet. Det var ikke strategisk hensiktsmessig å ha bybebyggelse helt inntil festningsmuren. Hovedtangen fikk sin bastionsfestning utenfor Christian IVs anlegg i årene etter 1650, senere utvidet med Myntens bastion not nord og ytterligere batterier fra Vippetangen til Prins Carls Bastion. Hele Hovedtangen kom innenfor festningen før 1680. Dette er det området som i dag består av Festningsplassen og Forsvarsmuseet m.m.
Bybrannen 1686
I 1686 brant den vestre del av byen og Hellige Trefoldighets Kirke på Christiania torg strøk med. Utviklingen etter bybrannen innledet riving av vollene som ikke lenger hadde strategisk betydning. Ideen om byfestningen Christiania ble altså oppgitt. Kirken og kvartalene nærmest Akershus festning ble nektet gjenoppført pga. den militærtekniske utvikling: Akershus festning måtte sikres med en ny ytre krets av murer og bastioner og et utvidet fritt skytefelt. Byen ble åpnet mot nord; et nytt sentrum ble etablert ved innvielsen av den nye domkirken i 1696. Kvadraturens enerolle som by var over.
Byens utvikling var på 1600- og 1700-tallet hovedsakelig basert på handel og trelasteksport. Befolkningsmengden var omkring 1800 bare ca. 9000 innbyggere. Bygningene ble pålagt oppført i massiv mur eller utmurt bindingsverk. Dette var en byggeskikk som inntil da så å si var ubrukt i privat byggeri i Norge. Hensikten var å redusere faren for nye bybranner.
Kun få av 16- og 1700-tallets bygninger er bevart. De fleste ligger til Rådhusgaten slik som byens eldste rådhus – Gamle rådhus og Rådmannsgården ved Christiania torv, Stattholdergården og byens 2. Rådhus, Garmanngården, Rådhusgatens politistasjon. Mot Dronningens gate ligger Magistratgården og Krigsskolen. Disse, samt Fred Olsens gate 2 er alle fredet.
Christiania blir hovedstad
Kvadraturen var fremdeles byens kjerne etter frigjøringen fra Danmark i 1814, og nye hovedstadsinstitusjoner ble bygget her. I 1815 ble det besluttet å nedlegge Akershus festning som forsvarsverk, og byen kunne ta i bruk de ledige områdene sør for Rådhusgata. De første bygningene her var Norges banks filial, Børsen og Christiania Theater, alle tegnet av arkitekt Grosch. Den gamle Logen sto ferdig i 1839 og ble tatt i bruk som festsal i 1844. Selskabet Christiania Byes Vel ble etablert i 1811. Formålet var byens forskjønnelse. Selskabet fikk i stand parkmessig beplantning av Børshagen, Grev Wedels plass og Bankplassen.
Byens retning fram til annen halvdel av 1800-tallet var preget av hovedgater i nord-sør retning. Fra sent 1700-tall til annen halvdel av 1800-tallet var Kongens gate, Kirkegata og Dronningens gate byens hovedgater. Gatene gikk fra Kirken og Stortorget til Bankplassen og Grev Wedels plass, og endte på Festningsplassen. Langs disse gatene ble de representative bygningene for denne perioden oppført, og i første halvdel av 1800-tallet var Kirkegata byens paradegate.
Området sør for Rådhusgata ble raskt for lite. Etter omfattende diskusjoner om i hvilken retning byen skulle ekspandere og hvor slottet skulle ligge, endte det, som alle vet, med at Slottet ble anlagt i enden av det som skulle bli Karl Johans gate. Dette betydde at den videre etableringen av institusjonsbygninger som Stortinget, Høyesterett, Nationaltheatret, Nasjonalgalleriet ble bygget utenfor Kvadraturen.
På 1880-tallet ble Kvadraturen åpnet mot Pipervika ved Rådhusgatas gjennombrudd, og Karl Johans gate fikk et sammenhengende gateløp fra Østbanestasjonen til Slottet. Dette medførte at hovedretningen i Kvadraturen i større grad ble orientert øst – vest. Karl Johans gate og Prinsens gate ble de nye hovedgatene opp mot byens nye monumentalsentrum og offentlige møteplass.
Kvadraturens rolle endres
1800-tallet ble den store ekspansjonsperioden med kraftig økt folketall. Byen dekket stadig større arealer, men Kvadraturen fortsatte gjennom hele 1800-tallet og inn på 1900-tallet å være kjernen i hovedstadens forretningsliv. Dette vises blant annet ved alle de flotte forretningsgårdene fra siste del av 1800-tallet og de mange banker, offentlige institusjoner, rederier m.m. som etablerte sine hovedkvarter i Kvadraturen etter 1905. Kvadraturen utviklet seg mer og mer til et rent forretnings- og kontorstrøk med færre og færre boliger.
Fra ca. 1850 begynte Kvadraturen å endres av i retning av et city-område. Bygningsloven ga etter hvert mulighet til kraftig utnyttelse av eiendommene i området, og en innretting av den nye bebyggelsen til utleie kunne finansiere operasjonen. I 1858 brant flere kvartaler syd og øst for (Stor)Torvet, og området ble med ett forvandlet til 4 etasjes gårder med både leiligheter, butikker og hoteller – og lager og industri i bakgården. Byen fikk her sin første spesialiserte bankbygning (Den Norske Creditbank).
Grosch var en førende arkitekt i 1. halvdel av 1800-tallet og oppførte flere av de nå fredete anleggene i Kvadraturen. Følgende anlegg fra 1800-tallet er fredet: Akersgata 20, Dronningens gate 27 og Karl Johans gate 11 (Basarhallene og Brannstasjon, Chr. Grosch), Grev Wedels plass 1, Militærhospitalet, flyttet hit), Grev Wedels plass 2, (Frimurerlogen), Karl Johans gate 13, (Svaneapoteket), Tollbugata 2 (Oslo Børs, Chr. Grosch) og Øvre Slottsgate 14.
I tidsrommet 1850-1900 begynte rivningen av ”Det gamle Christiania”, primært som en følge av områdets svekkede stilling som økonomisk tyngdepunkt. Christian 4s fremsynte brede gater og ordnede tomtestrukturer kombinert med samtidens stadig mer liberale utnyttelsesrammer muliggjorde fire etasjer høye gårder med trange gårdsrom. Den enklere bebyggelsen av tre eller utmurt bindingsverk var mest utsatt; disse gårdene og husene var billigst å erverve, og rive/nybyggingsgevinsten tilsvarende større. Utskiftingen skjedde gjennomgående på enkelttomter. Forretningsgårdene fra 1880- og -90-tallet gjenspeiler derfor den opprinnelige tomtestrukturen.
Mot slutten av århundret ble den generelle bygningstypen i området endret fra massivmurt leiegård med hovedsakelig boliger til murforblendet stålkonstruksjon, hovedsakelig med næringsvirksomhet. Disse ”forretningsgårdene” representerte en helt ny bygningstype, men de glir som regel harmonisk sammen med de historistiske fasadene i 1890-årenes motestiler.
Kvadraturen har mange gode eksempler på denne typen bebyggelse. Opprettelsen av Vestbanen i 1872, og den omtrent samtidige åpningen av fjorden for helårs trafikk var sterkt medvirkende til utviklingen. Kvadraturen ble liggende midt mellom to jernbanestasjoner og to havner, med alle de lokaliseringsfordelene dette medførte. Kvadraturen var blitt Oslos City.
Inn på 1900-tallet kunne rivingen og nybyggingen gripe over halve kvartaler i Kvadraturen, i takt med økende konsentrasjon i næringslivet og utvidelsen av den offentlige virksomhetssfære. Staten var aktiv, med ny bygning for Hypotekbanken, og med Telegrafbygningen og Posthuset. Tilsvarende eksempler fra det private næringsliv er Centralbanken, Oslo Sparebank, Sjøfartsbygningen og Den Norske Creditbanks nybygg fra 1920-årene. Karakteristisk for både tiden og bygningstypen er utstrakt bruk av huggen sten, særlig i råkopp-utførelse.
Øst for den opprinnelige Kvadraturen ble sjøbunnen fylt opp og Skippergata, Fred Olsens gate og Strandgata ble anlagt. Her ligger bla. Børsen (ark. Grosch), Tollboden (ark. Schirmer), Tollpakkhuset (ark. Nebelong) og Oslo Havnelager (ark. Bredo Berntsen) bygget 1916 – 20. Det ruvende havnelageret er et monument over sjøfartens enorme utvikling under og etter 1.verdenskrig.
Ny økonomisk oppgang i 1930-årene skapte mer riving og nybygg – nå i funkis. Alt dette medførte vesentlige og uerstattelige tap av gamle Christiania-gårder. Noe ble imidlertid tatt pent ned og gjenreist i ”Gamlebyen” på Norsk Folkemuseum. Det ble i Kvadraturen reist en del fremragende funksjonalistiske forretningsgårder. Den nye arkitekturen fra før krigen er gjennomgående blitt gode bidrag til dagens Kvadratur-identitet.
Akershus festning
Akershus festning ligger meget sentralt i et stort landskapsrom. Oslo by er omringet av åskammer og ligger som ei gryte ned mot fjorden med de to vikene Bjørvika og Pipervika på hver sin side av Akersryggen. Ytterst på ryggen ligger Akersneset med festningen. Festningens markante silhuett og karakteristiske form, samt plasseringen på en kolle ytterst på det mest sentrale neset i det store landskapsrommet, gjør at den kan betraktes som et frittliggende fyrtårn godt synlig både fra sjøen og fra land. Festningen har bestandig vært et viktig landemerke. Tidligere raget den høyt over den lave bebyggelsen i Christiania.
Da festningsanlegget ble påbegynt av kong Håkon 5., sannsynligvis 1299–1304, hadde den en meget strategisk beliggenhet forsvarsmessig sett. Det omfattende borganlegget var helt på høyde med samtidens anlegg. Det lå på en kolle omkranset av vann på tre kanter. Både på vest- og sørsiden stupte fjellet bratt ned i vannet. Situasjonen var tilnærmelsesvis slik fram til omkring år 1900. Da ble det foretatt omfattende utfyllinger i fjorden. Både Bjørvika og Pipervika er ganske lune bukter hvor de i århundrer har vært lett å legge til med båt.
Akershus festning deles inn i to hovedområder: Indre og Ytre festningsområde. Indre festningsområde omfatter det som er omgitt av murer begrenset av Kongens gate, Akershusstranda, Kontraskjæret og Myntgata. Det er dette som i alminnelighet oppfattes som Akershus festning. Området kan igjen underdeles i Akershus slott og Indre bastionsfestning (Hovedfestningen) med tilhørende utenverker. Ytre festningsområde består av de flate områdene i sørøst rundt Festningsplassen, Forsvarsdepartementets kvartal og Myntkvartalet. Dette området er preget av militær bebyggelse fra 1800-tallet.
Akershus slott omfatter det opprinnelige middelalderske borganlegget med seinere tilføyelser og forandringer. I Christian 4. regjeringstid (1588-1648) ble borgen bygd om til et renessanseslott. Målet var å gjøre Akershus til en kongelig residens. Slottets hovedelementer er bygningene som omkranser borggården, med Nordfløyen, Romeriksfløyen, Sydfløyen og de to trappetårnene Romerikstårnet og Blåtårnet som dominerende blikkfang. Med til slottet regnes murene mot vest og syd og de innenforliggende gårdene Jomfrugården og Stallgården. Slottsområdet avgrenses mot syd av Munks tårn og mot nordvest av Knutstårnet. Med til slottet hører også de gjenfunnede ytre ringmurer fra middelalderen.
Slottet ble omfattende restaurert på 1900-tallet, og det framstår nå som en syntese av middelalderens kongeborg og 1600-tallets renessanseslott, med vekt på det siste. På tross av ulike byggeperioder framstår slottet utvendig som en helhet. Dette skyldes ikke minst den gjennomgående bruken av synlig, fuget tegl og naturstein.
Totalt sett framstår Akershus slott i dag som Norges mest framstående middelalder- og renessanseslott ved siden av Bergenhus.
Indre bastionsfestning med de nærmeste utenverker omfatter resten av det muromkransede festningsområdet. Det består av de fortifikatoriske anlegg som ble anlagt fra slutten av 1500-tallet for å beskytte den opprinnelige middelalderborgen mot ildvåpen. Det ble gjort store endringer og en del gjenoppbyggingsarbeid i årene1536–51, dvs like etter reformasjonen. Svenskenes forsøk på å innta festningen i 1567 mislykkedes, men hendelsen viste klart at modernisering var nødvendig. Noe ble straks gjort, men omfattende arbeider ble først satt i gang etter hyllingen av Christian 4. i 1591. I hans regjeringstid ble vesentlige deler av Øvre festning bygd ut etter datidens mye brukte italienske bastionssystem med steinkledde jordvoller.
Da festningsvollene ble satt i stand i 1960-70-årene, ble de tilbakeført etter forbilder fra da Akershus nådde sin største utstrekning, dvs. midten av 1700-tallet. Dessuten er kjente middelaldremurer eksponert.
Ytre festningsområde består av alt areal tilhørende Akershus etablissement utenfor Indre bastinsonsfestning med de nærmeste utenverker. Arealet har i dag kun fragmentariske fortifikatoriske rester, men var på 1700-tallet benevnt Nedrevolls festning.
Akershus ble nedlagt som operativ festning i 1815, og i perioden 1820-50 var det planer om kongebolig, universitet og en rekke offentlige institusjoner på festningens grunn. Den ble reetablert som festning 1836-56, men fra 1850-årene ble selve festningen nedlagt. Akershus ble i stedet militært hovedkvarter, skole og depot- og forlegningsområde, samt landsfengsel. Akershus Straffeanstalt, seinere Akershus Landsfengsel, ble etablert i 1820, og fengselet ble nedlagt i 1950.
Festningsplassen med omkringliggende bebyggelse er det området som står sterkest i folks bevissthet som militært område. Plassen ble først ordentlig planert som paradeplass på 1800-tallet, men har lang tradisjon for parader og kongelige hyllinger helt tilbake til Christian 4. tid.
Noe av bebyggelsen fra 1700-tallet står fortsatt, og denne er orientert i forhold til festningsverkene som nå er borte. I grove trekk lå 1700-tallsbebyggelsen i en vifteform rundt Festningsplassen Mesteparten av bebyggelsen i ytre festningsområde er fra 1800-tallet, etter at Akershus var nedlagt som aktiv festning, og den er orientert i forhold til Kvadraturens rutenett.
Myntgata-kvartalet ligger der det tidligere festningsverket ”Redangens bastion” lå. Det besto opprinnelig av en kvartalsdannelse med staller og forlegning. I tilknytning til kvartalet står det tre bygninger som også er knyttet til hestehold, Høymagasinet, Offisersstallen (nå brukt av det ridende politi) og Ridehuset på Kontraskjæret. Samlet representerer dette miljøet et unikt vitnesbyrd om det betydelige hesteholdet i Forsvaret.
Etter bybrannen i 1624, fikk Akershus festningen fikk en ny rolle. Befolkningen ble tvangsflyttet fra restene av middelalderens Oslo til området nord for festningen. Den nye byen ble utformet som en kvadratur etter samtidens byplanidealer. Fra å være selvstendig og frittliggende ble festningen et citadell i byfestningen Christiania.
I 1660 ble eneveldet innført i Danmark-Norge, og etter 1661 ble Akershus slott verken brukt til hyllinger, stendermøter eller som kongebolig. De ytre forsvarsverker ble forsterket i årene 1650-90, og under Den store nordiske krig (1711-20) motstod festningen Karl 12s beleiring i 1716. Den over 700 år gamle borgen har overlevd flere beleiringer, men har aldri blitt inntatt med makt av en fiendtlig, utenlandsk hær. Årene 1704–21 hadde Norges midlertidige regjering Slottsloven sitt sete på Akershus.
Den historiske landskapssammenhengen mellom Akershus festning og sjøen er grunnleggende for forståelsen av hele området. Virkningen av festningen i bybildet, samt utsikten til og fra festningen er prisgitt kaiområdene rundt Akersneset. Disse deles naturlig i tre deler, Akershuskaia i vest, Vippetangen ytterst og Revierkaia / Langkaia i øst. Akershuskaia ligger ut mot Pipervika, nedenfor festningsmurene. Utstikker II og III ytterst på neset inngår i Vippetangen-området. Den opprinnelige Christiania havn lå på vestsiden av Bjørvika med ryggen mot Kvadraturen. Her har det gjennom århundrene vært stadige utfyllinger, og byen har flyttet sin havnelinje utover i sjøen. De utfylte områdene kalles i dag Langkaia (innerst) og Revierhavna. Langkaia fikk sin nåværende utforming i årene 1906-09.
1900-tallets første store havneprosjekt var å knytte sammen de to sentrale vikene i havneområdet, Pipervika og Bjørvika. I 1897 kjøpte kommunen strandlinjen rundt festningen for å anlegge sporforbindelse mellom Øst- og Vestbanen, samt etablere havneanlegg rundt Akersneset. Det som var igjen av Nedrevolls festningsverker rundt Vippetangen ble da revet. Havnebanen over Vippetangen åpnet i 1907, og havneanleggene vestover mot Pipervika ble bygget i tidsrommet 1909-1919. Før Havnebanen og havneanleggene ble opparbeidet, lå det en rekke badehus langs Akershusstranda og på Vippetangen.
Flere viktige hendelser under 2. verdenskrig er knyttet til Akershus festning. Okkupasjonsmakten brukte den som forlegningssted, fengsel og rettersted.
Etter 2. verdenskrig har borgen blitt benyttet til festbruk, og slottet er nå regjeringens representasjonslokaler. Det huser også Det kongelige mausoleum.
Akershus festning er fortsatt militært område, og det daglige vaktholdet ivaretas av Hans Majestet Kongens garde, Forsvarsmuseet, Norges Hjemmefrontmuseum.

1800 – tallet. Tidlig byplanarbeid
Slottet ble vedtatt lagt til Bellevue-høyden i Bymarken vest for byen i 1820-årene. Linstow presenterte i 1826 for første gang ideen om en bred gate, Slottsveien, mellom Slottsparken og byen. I 1836 lanserte Linstow tanken på nytt, og planen ble vedtatt samme år. Hovedgrepet var en ny hovedgate i øst-vest retning, Øvre Karl Johans gate, mellom Slottet og den eksisterende Kvadraturen. Omtrent midtveis langs den nye gata viste planen en plass med bygninger for Storting, Universitet, kunstmuseum og en teknisk skole. Byen skulle avsluttes ved Slottet. Vinkelrett på Øvre Karl Johans gate skulle det ifølge Linstows plan anlegges gater i nord-sør retning. Eksempler på dette er Fredriks gate, Universitetsgata og Rosenkrantz gate.
I 1838 ble planen supplert med en rett akse mellom Slottet og kollen like nord for krysset Akersveien – Ullevålsveien. Det tilsvarer omtrent nåværende St. Olavs gate. Den het opprinnelig Ny Slots Gade, men ble i 1864 gitt navnet St. Olavs gate. Linstows plan var at en fra Slottsbalkongen både skulle kunne se nedover Øvre Karl Johan og østover mot den nye kirka. Dette ble ikke gjennomført fullt ut.
Etter 1814, da Christiania ble Norges hovedstad, skulle det oppføres mange nye offentlige bygg i byen. Det var ikke rom for en omfattende utbygging i den opprinnelige byen, dvs. Kvadraturen. Konklusjonen ble at intensjonene i Linstows plan skulle følges, og hovedstadsfunksjonene ble oppført langs Øvre Karl Johans gate og i nærheten av Slottet. Slik oppsto Hovedstadsaksen mellom Slottet og området som senere skulle romme den nye jernbanestasjonen.
1840. Egertorget oppstår
Egertorget er egentlig ikke et torg, men en liten utvidelse av Karl Johans gate. Det har navn etter brødrene Eger som bodde i Egergården. Gården, som stengte for forbindelse mellom den nye Karl Johans gate og den eldre Østre gate, en del av Kvadraturen, ble derfor revet og bygd opp på nytt rundt 1840.
Egertorget er det høyeste punktet på Karl Johan mellom Slottet og Sentralstasjonen. Herfra opplever en hvordan Linstow utnyttet de naturgitte forholdene og terrengformen.
1841. Grunnsteinen legges for Universitetet
Det kongelige Fredriks universitet ble opprettet i 1811, men holdt til andre steder i byen inntil de bygningene vi i dag kjenner som universitetet ble oppført. Det nåværende anlegget i Karl Johans gate 47 er organisert rundt en firkantet plass omtrent slik Linstow hadde planlagt. De øvrige bygningene som var tenkt her, Storting, kunstmuseum og teknisk skole, fikk en annen plassering.
Grunnsteinen for universitetet ble lagt ned i 1841. De tre bygningene, oppført 1838-54 er alle i empirestil og er tegnet av Christian Grosch. Han fikk hjelp av samtidens store arkitekt i Europa, Karl Friedrich Schinkel i Berlin, til å utforme fasadene. Professorboligen og Gymnastikksalen, bygget senere langs Kristian IV´s gate inngår i det helhetlige universitetsanlegget.
I 1822 bevilget Stortinget penger til en ny kongebolig. Hans D. F. Linstow ble utnevnt til slottsarkitekt i 1823, og kongen la ned grunnsteinen til Slottet høsten 1825.
Det kongelige slott (ark Hans D. F. Linstow 1824-48) er en teglbygning i tre høye etasjer. Fasadene er pusset. Sidefløyene mot vest ble forlenget 1845-48 og altanen mot Slottsplassen ble tilføyet 1846-48. I Slottsparken er det en rekke bygninger tilknyttet Slottet, alle i sveitserstil. Disse er bygget tegninger av slottsarkitekten; Vaktbygningen (1845-47), Portstuene (1845-47), Stallbygningen (1848) og Slottsforvalterboligen (1848, 1877). Gartneriet (ark. Georg Bull 1874-78) er en liten murbygning i senklassisisme. Grotten er en panelt tømmerbygning i tidlig sveitserstil. Den ble oppført for Henrik Wergeland, statens æresbolig fra 1924.
Slottsparken er skilt ut fra løkkeeiendommene Bellevue, Sommerro m.fl. Slottskommisjonen kjøpte inn det ca. 225 daa store arealet i 1824. Opparbeidelsen av Slottsparken begynte i 1838. Den er utformet i samsvar med tidens rådende ideal, den engelskinspirerte landskapsparken. Slottsplassens terrasseanlegg og trapp ble formet av ark. G. A. Bull 1875.
1846. Parkdraget Studenterlunden, Eidsvolds plass og Spikersuppa – tidligere Huseiertomten
Linstow hadde planlagt bebyggelse både på nord- og sørsiden av Øvre Karl Johan. Dette ble ikke gjennomført. Da opparbeidelsen av den nåværende Stortingsgata startet i 1842, ble den sentralt beliggende Grünings løkke delt i to. Den nordlige delen ble i 1846 solgt til huseierne på nordsiden av Øvre Karl Johans gate. De ville ikke ha gjenboere, og området som ble kalt ”Huseiertomten”, ble lagt ut til park. Denne ble i 1858 overdratt til staten på betingelse av at det her ikke skulle oppføres bygninger. Slik oppsto Studenterlunden og Eidsvolls plass.
Det som i dag heter Studenterlunden, ble de første årene kalt Ruseløkkens park. Etter at Universitetet flyttet inn i de nye bygningene på Karl Johan, ble parken et vanlig oppholdssted for studentene. Navnet Studenterlunden ble vanlig etter det svensk-norske studentmøtet i 1852. Nedgangen til Holmenkollbanens undergrunnsstasjon ble lagt i utkanten av parken i 1928.
Det som i dag er Eidsvolls plass, var så seint som i 1840-årene et sumpete område i generalkonsul Grünings løkke. Den østlige, nedre del av Huseiertomten fikk i 1864 navnet Eidsvolls plass. Denne lå opp mot Stortingsbygningen, som på dette tidspunkt var under oppførelse. Kommunen overtok plassen i 1889.
På den midtre del av Studenterlunden ble det i 1956 anlagt et speilbasseng med fontene. Arkitekt Arnstein Arneberg hadde lagte planen. Christiania Spigerverk bekostet opparbeidelsen og dermed ble anlegget kalt ”Spikersuppa”. Da gravearbeidene for nye tunneler for T-bane og jernbane var ferdige på begynnelsen av 1970-årene, ble det utarbeidet en ny plan for Studenterlunden. Arkitekt for denne planen var Lund & Slaatto og Park- og idrettsvesenet. Det nye bassenget ble omtrent 25 % større enn det gamle, og alleen langs Karl Johan ble satt i stand ved omplanting av store lindetrær.
1849. Oslo domkirke
Vor Frælsers Kirke (Oslo domkirke), Stortorvet 1, ble innviet 1697. Den ble oppført etter at Hellige Trefoldighets kirke på Christiania torg strøk med i brannen i vestre del av Kvadraturen i 1686. På denne tiden hadde vollene rundt byen mistet sin strategiske betydning, og for å få mer plass å bygge på etter bybrannen, begynte en å rive vollene og oppføre nye bygg utenfor den opprinnelige Kvadraturen. Enklest var det å ta i bruk området rett nord for Kvadraturen, og her ble Vår Frælsers kirke ble oppført.
Kirken har korsform med et stort vesttårn som frem til 1849 kun hadde en enkel, provisorisk pyramideformet avslutning. Veggene er murt av nederlandsk tegl, delvis tatt fra den eldre kirken. I tårnfoten er det innmurt en stein som må komme fra en av kirkene i det gamle Oslo, sannsynligvis fra St. Halvardskatedralen. Hamburgerarkitekten Alexis de Chateauneuf gjennomførte 1849-50 en større restaurering.
Tårnet ble påbygget og fikk en ny kobberkledd tårnhjelm i renessanse-stil. Chateauneufs ombygging kan sees som en del av etableringen av Hovedstadsaksen. I den nye hovedstaden ble det oppført nye bygg for nesten alle formål. Den eksisterende kirken ble bygget om for å få et moderne formspråk som harmonerte med den øvrige nye bebyggelsen.
Rundt kirken lå Urtegården kirkegård – dagens domkirkepark. Kirken lå den gang med beitemark like på utsiden, og det ble anlagt ferister i portene inn til kirkegården for å holde beitedyr ute. Derav navnet «Kirkeristen» på basarene som omkranser domkirkeparken. Basarene, opprinnelig slakterboder med arkader foran, ble oppført nord og øst for kirken 1843-54. Brannvakten, Karl Johans gate 11, ble oppført 1860. Basarene og brannvakten, som nå er fredet, er tegnet av C. H. Grosch.
1854. Østbanestasjonen
Østbanestasjonen, Jernbanetorget 1 (ark Georg Bull, 1879-82) er en monumental bygning i tre høye etasjer i nyrenessanse. Fasaden mot vest danner fondmotiv i Karl Johans gate og er Hovedstadsaksens avslutning i øst. Rester av den opprinnelige Hovedbanestasjonen (ark Heinrich Schirmer og Wilhelm von Hanno, 1854) er bevart i nordfløyen. Østbanebygningen ble til- og ombygget på 1980-tallet og er nå en del av Oslo sentralstasjon.
1861. Stortinget
Stortinget, Karl Johans gate 22 av Arkitekt Emil Langlet (1861-66), er en monumental teglbygning i 2-høye etasjer øst for Eidsvolls plass. Hovedfasaden med to framskutte sidefløyer rundt rotunden er godt synlig i byrommet mot Slottet. De gule teglfasadene med granittdetaljer er i nyromansk stil.
1877. Ruseløkka/Tullinløkka
Ruseløkken lå omtrent der Nasjonalteateret ligger i dag. Eiendommen ble solgt til staten i 1837. Tullinløkka, som ble skilt ut fra Ruseløkken i 1869, har navn etter Ruseløkkens eier, kjøpmann og hoffintendant Claus Tullin. Tullinløkka ble benyttet til lekeplass og utstillingsområde før den i 1876 ble delt i to.
Norges Geografiske Opmaaling i St. Olavs gate 32 (ark. Wilhelm von Hanno, 1877-80) ble lagt til Tullinløkkas nordvestlige tomt. Hovedbygningen har en toetasjers pusset teglfasade i nyrenessanse. Bygningen i hagen med nordvendt glasstak er bygget for karttegning. Statens Kunstakademi overtok området i 1981.
Etter Tullinløkkas deling i 1876, ble den sørøstlige delen en åpen plass. Imidlertid ble deler av denne bebygd etter kort tid. Historisk museum ble bygget på vestsiden og Nasjonalgalleriet på østsiden av det som var igjen av Tullinløkka. Historisk museum, Fredriks gate 2 (ark. Henrik Bull 1898 -1902), er en del av universitet. Den tre etasjer høye monumentale frittliggende teglbygningen er forblendet med gul tegl, mens sokkel, gesimser og detaljer er i granitt. Dette er én av noen få større jugendbygninger i Oslo. Nasjonalgalleriet, Universitetsgata 13 er en to etasjer høy bygning med innredet loft. De røde teglstensfasadene er i nyrennessanse. Bygningen er oppført i tre byggetrinn; skulpturmuseum av Arkitekt Heinrich og Adolf Schirmer (1879-81), sydfløy (ark. A. Schirmer 1906-08), og nordfløy (ark. Ingvar Hjort 1921-24).
1891. Nationaltheatret
Nationaltheatret, Johanne Dybwads plass 1 (ark. Henrik Bull 1891-99), ligger vis a vis Universitet, men inngår ikke i en plassdannelse slik Linstow foreslo. Den monumentale bygningen har nybarokt eksteriør. Fasadene er av gul teglsten med hjørnekvadre, gesimser og detaljer av granitt og betong. Det framskutte inngangspartiet vender mot Universitetsgata, mens kongeinngangen er mot Karl Johans gate.
1900-tallets byplaner
Det seneste tilskuddet til hovedstadsaksene kom på 1950-tallet. Aksen Slottet – Akershus festning er en del av reguleringsplanen for Rådhusområdet. Dagens Haakon VIIs gate ligger i denne aksen, og den ble opparbeidet etter at Vestre Vika ble sanert. Med denne nye aksen er det tre gater som stråler ut fra Slottet.

Visnes Kobberverk opererte i to perioder: 1865–1895 i «Gamlegruva» og 1899–1972 i Rødkleiv gruve. Kobberverket var på sitt høydepunkt Norges største og eksporterte kobber av høy kvalitet, blant annet til The Statue of Liberty. Oppdagelsen av kobber utenfor Visnes satte i gang et intensivt gruveeventyr, ledet av franske og belgiske eiere, med betydelig arbeidsinnsats fra både norske og svenske arbeidere. På det meste huset gruvesamfunnet 3 000 personer med skole, sykehus, bakeri og butikker.
Visnes var teknologisk nyskapende: dampdrevne boremaskiner (1875), elektrisk lys (1885), telefon (1880) og tidlig bruk av dynamitt gjorde arbeidet mer effektivt. Franske eiere som Charles Defrance etablerte også Fransehagen og ridestier, og beplantet landskapet rundt gruvene. Mange bygninger ble flyttet da den første driftsperioden avsluttet, men flere historiske spor står igjen.
Området har fremdeles utskipingshavn, smeltehytteruiner, gruveinngang, administrasjonsbygning, boliger og ridestier. Rødkleiv-anlegget fra 1900-tallet inkluderer dampsentral og garderobeanlegg, samt bygninger fra etter 1960-tallet. Fransehagen og ridestiene gir et unikt innblikk i funksjonærers liv og samfunnsstruktur på slutten av 1800-tallet.
Visnes er i dag et sentralt sted for formidling av norsk industrihistorie. Vigsnes Grubemuseum bevarer og restaurerer området, og viser gjenstander, bilder og modeller som forteller om kobberverkets storhetstid, gruvesamfunnets liv og Norges industrielle utvikling.

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet omfatter et bymiljø på Strømsø i Drammen med stor tidsdybde, som inneholder noe av den eldste trehusbebyggelsen i byen. Den gamle bebyggelsen i Tollbugata forteller om Drammens historie som sentrum for trelasthandel. Strømsø har en variert og sammensatt bystruktur som med sine bygninger og byrom viser ulike byggeepoker, og som gjenspeiler bruken av området fra 1600-tallet og fram til i dag.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet ligger på Strømsø, sør for Drammenselva, og strekker seg langs elvebredden fra motorveibrua i øst til Strømsø torg i vest. I sørøst avgrenses kulturmiljøet av Stibolts gate, og i sørvest av Tordenskiolds gate.
BESKRIVELSE
Strømsø oppstod som flere øyer i Drammenselva på 1400- og 1500-tallet som ble brukt som beitemark for husdyr. Den første bebyggelsen kom rundt 1620, trolig langs nåværende Tordenskiolds gate. På midten av 1600-tallet var Strømsø blitt et ladested. Bakgrunnen var den økende trelasthandelen. Utover på 1600-tallet ble Strømsø en sentral havn for tømmerhandelen med Holland. Drammen var Norges nest største havn på 1650-tallet, og i 1715 fikk Strømsø og Bragernes kjøpstadsrettigheter.
Kulturmiljøet inneholder deler av Drammens aller eldste bebyggelse. Blant annet finnes det bevarte bolig- og handelshus langs Tollbugata fra slutten av 1600-tallet og fram til 1800-tallet.
¤ Kjøpmannsgårdene i Tollbugata
Tollbugata var hovedgata på Strømsø og et viktig handelsstrøk på 1700-tallet. Her holdt kjøpmennene til, men også deler av det velstående borgerskapet. Husene i Tollbugata var derfor gjerne større og mer forseggjorte enn mye av den øvrige bebyggelsen på Strømsø. Deler av Tollbugata har bevart strukturen fra slutten av 1600-tallet, og det er bevart flere bygninger fra denne perioden.
Cappelengården (1697) og Bangegården (1790) er eksempler på de større handelshusene. Velstående handelsmenn bygde seg store bygårder med staselige representasjonsrom ut mot gata, mens det var bryggerhus, uthus og utedo i bakgården. Flere av husene var svalgangshus med åpne svalganger i to etasjer mot gårdsrommet.
Elva var den viktigste ferdselsåren, og det var derfor viktig å ha sjøbod. Cappelengården hadde to sjøboder og to pakkhus. Den ene ble innredet som krambu (forretning).
Det er bevart flere eldre småhus i sidegatene og bakgatene til Tollbugata. Her lå småkårsbebyggelse med blant annet håndverkergårder og vertshus.
¤ Strømsø kirke
Strømsø kirke stod ferdig i 1667 og er den eldste, dokumenterte bygningen i området. Kirken ble bygget som en korskirke i tømmer uten tårn. Byggherre for kirken var Daniel Knoff, som var en viktig samfunnsbygger og forretningsmann på Strømsø. Knoff var opprinnelig toller og var den som sørget for å få flyttet tollbua fra Bragernes til Strømsø, noe som forsterket utviklingen av Strømsø som ladested.
VERNEVERDI
På Strømsø er de fleste byggeepoker og utviklingstrinn fra 1700-tallet og utover representert. Kulturmiljøet omfatter et bymiljø med noe av den eldste trehusbebyggelsen i fylket og har stor tidsdybde. Bebyggelsen på Strømsø framstår derfor som svært sjelden både i regional og nasjonal sammenheng.
Strømsø har en variert og sammensatt bystruktur som med sine bygninger og byrom viser ulike byggeepoker og gjenspeiler bruken av området fra 1600-tallet og fram til i dag. Dette bidrar til at kulturmiljøet har svært høy kunnskapsverdi og kulturhistorisk verdi. Strømsø har bevart mange historiske spor, da mye av bydelen har unnsluppet de store bybrannene.
Den gamle bebyggelsen i Tollbugata forteller om Drammens historie som sentrum for trelasthandel og representerer en viktig del av Drammens historie og byutvikling. Flere av kjøpmannsgårdene langs Tollbugata fra 1700- og 1800-tallet er godt bevarte og bidrar til å fortelle om denne historien.
Deler av bebyggelsen på Strømsø er vurdert til å ha verneverdi, og området er vurdert å være et kulturmiljø i kulturminneregistreringen for Drammen sentrum. Deler av området er også oppført i NB!-registeret, som er Riksantikvarens database over nasjonale kulturhistoriske bymiljøer.
Lærumgården (Gyldenløves plass 1/Tollbugata 50, ID 86462), Cappelengården (Tollbugata 54, ID 87634) og Bangegården (Tollbugata 62, ID 86455) er fredet etter kulturminneloven. De fredete kulturminnene er avmerket i kartet.
NYTTIGE KILDER
Kulturminneregistrering for Drammen
Riksantikvarens NB!-register
NIKU og Context AS: DIVE-analyse Strømsø (2013)
NIKU: Sentrumsutvikling med kulturminner som ressurs (NIKU-rapport 42–2010)
Sellæg, J. og Knudsen, T. A.: Drammen det. Det var en gang (Brakar AS, Drammen, 1994)
Sellæg, J. (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2010)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017)
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet Øvre Sund i Drammen representerer et homogent byområde med handlesgårder med uthus og sjøboder fra tiden før industrialiseringen. Her finnes gamle kaifronter og brygger fra den førindustrialiserte kjøpstaden. Dette er noe av den eldste bebyggelsen på Bragernes, fra perioden før den store bybrannen i 1866.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter et område av Drammenselva, ved det gamle fergestedet Øvre Sund i Drammen. Kulturmiljøet strekker langs Øvre Storgate på Øvre Bragernes, men inneholder også området rundt Sundhaugen på sørsiden av selva.
BESKRIVELSE
Den gamle allfarveien fra Christiania kom ned det som i dag er Strømsgata til Øvre Sund, som er det eldste sundstedet i Drammen. Overfarten over elva har vært besørget av en fast ansatt fergemann helt fra middelalderen. På sørsiden av elva gikk allfarveien til Strømsø og videre mot Vestfold. Dette gjorde Øvre Sund til et viktig knytepunkt i kjøpstaden Bragernes. Fergesundet var viktig for handelen, og her lå de største og viktigste handelshusene.
Sentrum i den gamle kjøpstaden Bragernes lå mellom Øvre Sund og dagens Gamle Kirkeplass. Den øvre delen av sentrum brant i 1838. Bebyggelsen vi ser i området i dag er et resultat av oppbyggingen etter denne brannen. Denne delen av byen ble bygd opp før Norges første bygningslov som kom i 1845. Bebyggelsesstrukturen er av en såkalt selvgrodd karakter.
Mange betydelige kjøpmenn hadde tilhold ved Øvre Sund, og derfor ble området raskt bygd opp igjen etter brannen i 1838. Oppbyggingen førte til at husene langs Øvre Storgate fikk en enhetlig utforming preget av sen-empirens stiluttrykk. Dette har vært med på å gjøre området kjent som Biedermeierkvartalet.
Bebyggelsen består i hovedsak av store handelsgårder og viser hvordan et handelsmiljø fra før 1850 kan se ut. De gamle bygårdene besto ofte av en rekke hus rundt et stort gårdsrom. Handelsgårdene lå ut mot gata, mens bryggerhus, fjøs, stall og utedo lå bak på eiendommene. Det lå sjøboder ned mot Drammenselva.
I tillegg til handelsgårder fantes det også småindustri, slik som tobakkspinneri, bryggeri og apotek ved Øvre Sund. Blant annet lå Chr. Wriedts Bryggeri & Mineralvandfabrik, som ble grunnlagt i 1858, her. Bryggeribygningene er fremdeles bevart. Øvre Storgate 42 ble oppført som tapperibygning for Wriedts bryggeri i 1882, mens selve bryggeriet ble oppført på motsatt side av gaten, i nr. 35.
Værhanen på taket til tapperiet bærer grunnlegger Christian Wriedsts initialer. I Mossegården i Øvre Storgate 47 holdt Drammen Destillation til. Her ble Drammens Aquavit produsert. I tillegg fantes det enda et brenneri i Brodersengården, Øvre Storgate 53.
I 1866 var det en stor bybrann som rammet store deler av Bragernes, men brannen nådde ikke så høyt opp som til Øvre Sund. Senere industriutvikling med nye krav til kaidybder, kaiområder og bruk av jernbane førte byutviklingen til andre bydeler, og området rundt Øvre Sund ble liggende urørt. Dette har gjort at området har beholdt sitt preg fram til vår tid.
VERNEVERDI
Bebyggelsen i området er representativ for biedermeierepoken i norske trehusbyer og representerer et område formet ut fra en bytradisjon som ikke er påvirket av byggebestemmelser. Mye av bebyggelsen har beholdt sitt arkitektoniske uttrykk fra den ble satt opp omkring 1840 og har derfor høy autentisitet. Bebyggelsen har et enhetlig arkitektonisk preg, og de bevarte bygårdene og kaianleggene danner et helhetlig miljø.
Dette er viktig handlestrøk i den førindustrialiserte kjøpstaden Bragernes med svært høy kunnskaps- og opplevelsesverdi. Da store deler av Bragernes brant i 1866, er Øvre Sund det eldste sammenhengende området med handelsgårder på Bragernes. I Buskerud finnes det få helhetlige områder fra denne perioden, men området er også sjeldent i nasjonal sammenheng.
Bebyggelsen i området er vurdert til å ha svært høy verneverdi i Drammen kommunes kulturminneregistrering for sentrum. Området er også vurdert til å være et kulturmiljø med svært høy verneverdi i denne registreringen. Deler av bebyggelsen langs Øvre Storgate er også regulert til bevaring i reguleringsplanen for Øvre Sund – Gropa (2005). Sundhaugen og området rundt er vurdert til å være et kulturmiljø med svært høy verneverdi i kommunens kulturminneregistrering for Gulskogen. Området er dessuten oppført i Riksantikvarens NB!-register. NB!-registeret er en database over byer og tettsteder i Norge med kulturmiljøer som har nasjonal interesse. Strømsgodet kirke (ID 84987) er en listeført kirke.
NYTTIGE KILDER
Drammen kommunes kulturminneregistrering
Riksantikvarens NB!-register
Jo Sellæg og Tor Adler Knudsen: Drammen det. Det var en gang (Brakar AS, Drammen, 1994)
Jo Sellæg (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2010)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet omfatter Skoger gamle kirke og et område rundt kirken. Skoger gamle kirke er en av fylkets relativt få middelalderske steinkirker. Kirken ligger i et lite endret jordbrukslandskap. Kirkegården med muren rundt, dammen/kilden, tunet på østre Haneval og den gamle veien er verdifulle elementer i landskapet rundt kirken.
BELIGGENHET
Skoger gamle kirke ligger rundt 10 kilometer sør for Drammen sentrum.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet omfatter jordbrukslandskapet rundt Skoger gamle kirke. Kirken ligger i den østre delen av et stort sammenhengende jordbruksområde i Vestbygda. Kulturmiljøet er avgrenset i øst av den skogkledde ravinedalen som Steinsbekken renner gjennom, mens det i sør og vest ikke har noen naturlig avgrensning. Kirken er plassert 145 moh. nært inntil og sør for Kirkeåsen, som er en markant kolle med fjell i dagen. Jordbrukslandskapet, som delvis er bakkeplanert, faller relativt bratt mot sør.
Skoger gamle kirke er bygd i middelalderen. Den er nevnt i 1327, men er eldre. Kirken er viet til St. Olav. Den er også kalt Hanaváls kirkia i Skógabygd. Skip og kor er originale og bygd av granittstein, mens vestgavlen i utmurt bindingsverk er fra 1653. Sakristi, våpenhus og takrytter er trolig fra 1700-tallet.
Sør for kirken er tunet på østre Haneval, med blant annet en stor 1700-talls hovedbygning. Mellom tunet på gården og kirken er det en dam, som skal inneholde en kilde viet til St. Olav. Kirken er omgitt av kirkegård med en kirkegårdsmur. Veien til Sande gikk tidligere forbi kirken og gjennom gårdstunet.
VERNEVERDI
Skoger gamle kirke er en av fylkets relativt få middelalderske steinkirker, og en god representant for denne kirketypen. Den står i tilnærmet opprinnelig stand. Kirken ligger i et lite endret jordbrukslandskap, typisk for ravinelandskapet på flatbygdene, og uten nyere bebyggelse i nærheten. Kirkegården med muren rundt, dammen/kilden, tunet på østre Haneval og den gamle veien er verdifulle elementer i landskapet rundt kirken.
Kirken og Olavskilden er automatisk fredet etter kulturminneloven. De er avmerket på kartet.
NYTTIGE KILDER
Sigrid og Håkon Christie: Norges kirker. Buskerud. Bind 2

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Kulturmiljøet omfatter spor etter gruveanlegget i Konnerudkollen, Baklia med Kontaktstollen og bygningsruiner fra siste driftsperiode, Verkenselva med blant annet Stordammen og rester etter seks pukkverk og smeltehytte fra 1700-tallet. Bergverksdrift har vært viktig i Buskeruds historie, og det har vært bergverksdrift på Konnerud i Drammen i nesten 200 år. Gruvedriften kom i gang i 1729, og gruvene var i drift i flere perioder på 1800-tallet og 1900-tallet. Det utviklet seg et eget lokalsamfunn på Konnerud med tilhørende infrastruktur, og det ble innført sosiale ordninger.
Kulturmiljøet omfatter et skogsområde ved Konnerudkollen i Drammen, like nordvest for Konnerud og strekker seg rundt 1200 meter mot vest, nær grensen til Nedre Eiker.
Konnerudgruvene er et gruveområde med opprinnelse tilbake på 1600-tallet da det foregikk jernmalmdrift, men gruvedriften kom først i gang i 1729 under ledelse av brødrene Ulrich og Johan Friderich Cicignon.
Den første smeltehytta ble reist på Selvig i Sande, for der var det vannkraft til knusing av malmen. I 1736 overtok Grev Friderich Anthon Wedel Jarlsberg rettighetene i området og bygde malmknuseri, smelteovn og vaskeri. I 1737–38 tilkalte greven fagfolk fra Tyskland, og hele bergverksvirksomheten foregikk nå på Konnerud.
Vannløpene ble regulert ved å bygge damanleggene Stordammen, Dalemyrdammen og Stubberuddammen. På den tida var det opptil 350 arbeider på verket. Det vokste et lokalt gruvesamfunn med administrasjon, eget rettsvesen og en trygdeordning «knappskattkassen» (fra det tyske Knappschaft).
Konnerudverkets offisielle navn var «Det Jarlsbergske Sølvhaltige Blye- og Kobber-Verk». De tyske bergmennene bidro med fagkunnskap om bergverksdriften, og gruvene fikk tyske navn som for eksempel «Gottes Hilfe in der Noth» (Guds hjelp i nøden) og «Gott mit uns» (Gud med oss).
Det ble utvunnet bly, sølv og kobber, og i 1745 jobbet om lag 500 mann på verket. Infrastrukturen for det økende samfunnet ble utvidet. Det ble bygd boliger for arbeiderne, det ble anlagt kirkegård i 1737, etablert skole i 1747 og bygd kirke i 1760.
Rundt 1770, etter at verket gikk med økende underskudd, måtte driften innstilles. Verket ble auksjonert bort til Christian Hickmann i 1777. Han bygde sagbruk, støperier, spikerverk, teglverk og møller. Hickmann ble slått konkurs i 1789.
Gruvene var i drift i kortere perioder på 1800-tallet. Det belgiske selskapet «Mines de Jarlsberg» overtok verket og satte i gang ny drift i 1905 for å utvinne sink. Det ble anlagt en ny stoll med en lengde på 800 meter, og det ble anlagt knuseri og vaskeri ved tunnelens utgang.
I dag er det bevarte spor etter gruveanlegget i Konnerudkollen, Baklia med Kontaktstollen og bygningsruiner fra siste driftsperiode, Verkenselva med blant annet Stordammen og rester etter seks pukkverk og smeltehytte fra 1700-tallet.
Kulturmiljøet Konnerudgruvene forteller om bergverksdriften som har vært svært viktig i Buskerud. Det foregikk bergverksdrift på Konnerud i flere perioder fra 1700-tallet til 1900-tallet. Spor etter verkets drift samt noen bevarte hus fra den tida har kulturhistorisk verdi.
I Drammen kommunes kulturminneregistreringen for Konnerud er det nevnt bygninger som tilhørte Konnerud gruvemiljøet. Disse bygningene blir vurdert til å ha svært høy verneverdi og står både i Sophie Amalies vei og Eleonoras vei.
Drammen kommunes kulturminneregistrering for Konnerud
Konnerudgruvene
Jo Sellæg (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2010)

Kulturmiljøet Hans Hansen vei i Drammen er et enhetlig og sammenhengende boligområde med funkisbebyggelse bygget i perioden 1932–1940. Villaene i miljøet er gode representanter for funksjonalismens villabebyggelse. Villaene har høy arkitektonisk kvalitet og har kjennetegn som er typiske for funksjonalismen, både i bygningskroppenes volum og i detaljering.
Kulturmiljøet ligger på øvre Bragernes og omfatter bygninger i funkisstil i Hans Hansens vei, Rebbansbakken, Sanatorieveien og Wildhagens vei.
Kulturmiljøet Hans Hansens vei inneholder om lag 50 eiendommer som danner et helhetlig bymiljø med villabebyggelse oppført i funksjonalisme. Boligene er bygget i perioden fra 1932 til 1940.
¤ Funksjonalismen
Funksjonalismen, også kjent som «funkis», oppstod som et oppgjør med fortidens arkitektur med stiletterligninger, dekor og manglende sammenheng mellom form og funksjon. I funksjonalismen stod idealer om lys og luft i sentrum, samt ideen om at form følger funksjon. Noe som innebærer at bygningenes bruk og funksjon skulle uttrykkes i måten de ble formgitt på.
I Norge er den såkalte «trefunkisen» et svar på den internasjonale funksjonalismen. Her fikk funksjonalismens idealer og stiluttrykk et nasjonalt preg med trehus tydelig inspirert av funksjonalistiske bygninger i mur.
Funksjonalismen kjennetegnes av bygninger med rette linjer, store flater og geometriske former, samt vindusbånd og hjørnevinduer. Takene var enten valmede eller helt flate. Vinduene var gjerne store, uten inndeling. Boligløsningene skulle være arealeffektive, og de såkalte «laboratoriekjøkkenene» ble utviklet på bakgrunn av vitenskapelige studier av husmorens arbeid og bevegelsesmønster.
¤ Funkisboliger bygd 1932–1940
Funkisarkitekturen fikk et sterkt fotfeste i Drammen på 1930-tallet, og det er bevart mange bygninger med høy arkitektonisk verdi fra denne perioden. Bygningsmiljøet i Hans Hansens vei, fra perioden 1932–1940, skiller seg ut i Buskerud-sammenheng gjennom å være et bymiljø med et stort utvalg av funkisvillaer med høy arkitektonisk kvalitet.
Bjarne Thinn Syversen er en av de sentrale funkisarkitektene i Drammen. Han tegnet flere av villaene i Hans Hansens vei og Rebbansbakken. Nils Boye og Jarle Bakken har også tegnet noen av villaene i området.
Bebyggelsen i Hans Hansens vei og Rebbansbakken ligger i en sterkt skrånende dalside, og bygningenes plassering i terrenget, med støpte sokkeletasjer og hagemurer i anturstein, er en vesentlig del av karakteren. Bygningene er i hovedsak i tre, i en eller to etasjer, og de er enkle i formspråket med enkel detaljering. De fleste byggene har udelte eller enkelt inndelte vinduer.
Både i fargevalg og detaljering er det en del variasjoner mellom de ulike boligene. Hans Hansens vei 8 og 30, begge tegnet av Nils Boye, er to eksempler som viser variasjonene innenfor stilen.
Kulturmiljøet Hans Hansens vei i Drammen skiller seg ut som et helhetlig og sammenhengende boligområde med godt bevarte villaer oppført i funksjonalisme i perioden 1932–1940. Villaene er gode representanter for funksjonalismens villabebyggelse både i nasjonal og regional sammenheng. Kulturmiljøet Hans Hansens vei har svært høy arkitektonisk og kulturhistorisk verdi.
Kulturmiljøet er vurdert til å ha svært høy verneverdi i Drammen kommunes kulturminneregistrering for Hans Hansens vei. Flere av enkeltbygningene er vurdert til å ha høy eller svært høy verneverdi. Området er også oppført i Riksantikvarens NB!-register. NB!-registeret er en database over byer og tettsteder i Norge med kulturmiljøer som har nasjonal interesse.
Kulturminneregistrering i Drammen kommune
Riksantikvarens NB!-register
Åsmund Thorkildsen, Einar Sørensen og Jo Sellæg: Bjarne Thinn Syversen og den moderne arkitekturen (Labyrinth Press, 2008)
Drammen Museum

Drammen er Buskeruds fylkeshovedstad. Kulturmiljøet omfatter byaksen med Bragernes torg, bybrua og Strømsø torg. Byaksen er et monumentalt arkitektonisk og byplanmessig grep som knytter Bragernes- og Strømsøsiden sammen, og som har gitt sterke føringer for byens utvikling. Bebyggelsen er med på å vise det moderne Drammens fremvekst fra oppbyggingen av Bragernes torg etter den store bybrannen i 1866, til oppføringen av forretningsbygg i senmodernisme. Mye av bebyggelsen i kulturmiljøet har høy eller svært høy verneverdi.
Kulturmiljøet omfatter byaksen i Drammen, og inkluderer Bragernes kirke, Bragernes torg, bybrua og Strømsø torg.
¤ Bragernes torg
I den store bybrannen i 1866 brant svært mye av bebyggelsen på Bragernes ned. Oppbyggingen av byen skjedde etter den gjeldende bygningsloven som hadde til hensikt å regulere brannsikre, trygge og sunne byområder. Store deler av Bragernes var lagt i ruiner, og dette førte til at man fikk mulighet til å regulere området som en helhet. Dette resulterte i en ny byplan som var regulert i et rutenettmønster med brede gater og tre allmenninger (branngater) som skulle forhindre nye storbranner.
Allmenningene er synlige også i dag, i Gamle kirkeplass, Bragernes torg og Erik Børresens allé. Bragernes kirke, teateret, rådhuset og børsen er blant bygningene som ble reist etter bybrannen.
Bragernes har i mange hundre år vært en viktig handelsplass. Bragernes har hatt kjøpstadfunksjoner siden 1662 og i 1715 fikk Bragernes og Strømsø kjøpstadrettigheter. Siden foreningen av Bragernes og Strømsø til én by i 1811 har Bragernes vært det økonomiske og administrative tyngdepunktet i Drammen.
Det har foregått torghandel mellom bønder og byfolk på Bragernes torg i lang tid. Her ble det solgt blant annet bær, frukt og grønnsaker. Det ble avholdt årlige markeder fra 1738 til 1908, og folk kom langveis fra for å handle på torget. Torget har også vært et sted befolkningen samlet seg under møter og større markeringer.
Bragernes torg ble utvidet og fikk sin nåværende form etter bybrannen i 1866. Torgets størrelse og utstrekning ble bestemt etter de få bygningene som overlevde bybrannen. Flere av forretnignsgårdene rund t torget er oppført like etter den store bybrannen, andre er fra siste halvdel av 1900-tallet.
¤ Bragernes kirke, rådhuset og brannvakta
Den gamle Bragernes kirke (bygd rundt 1700) sto på Gamle Kirkeplass, men brant ned under bybrannen i 1866. Den nye Bragernes kirke ble bygd i 1871 etter tegninger av Ernst Norgrenn. Kirken ble oppført som en langkirke i nygotisk stil. Bak Bragernes kirke finnes villabebyggelse fra slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.
Drammen rådhus og brannvakta ligger på hver side av Kirkegata, en om lag 25 meter bred gate som fører fra torget opp til kirken. Brannvakta ble oppført før bybrannen og var en av få bygninger som overlevde brannen. Bygningen ble retningsgivende for utformingen av det nye torget.
Drammen rådhus stod ferdig i 1871. Bygningen ble tegnet av Niels Stockfleth Darre Eckhoff og ble oppført i upusset, rød teglstein og har klare likhetstrekk med brannvakta. Rådhuset rommet en rekke ulike funksjoner som for eksempel politikammer, rettslokale og forlikskommisjon, representantskapssal, kontorer for byfogden og tegneskole for håndverkere som skulle ta svenne- eller mesterbrev.
¤ Bybrua og byaksen.
Den gamle bybrua mellom Bragernes og Strømsø ble tatt i bruk i 1812 og stod fram til 1936. Dette var en vippebro som kunne åpnes for å slippe igjennom båttrafikk. Dagens bru er tegnet av arkitektene Herman Munthe-Kaas og Gudolf Blakstad. Brua er oppført i jernbetong og er utformet i funksjonalisme. Da brua sto ferdig i 1936 var det Skandinavias største betongbjelkebru. Brua var opprinnelig steinsatt med brustein.
Arkitekt Per Pihl var byplansjef i Drammen i etterkrigstiden og la viktige premisser for byens utvikling og arealplanlegging. I den midterste av de tre allmenningene/branngater på Bragernes ligger byaksen som går fra Strømsø torg, over bybrua til Bragernes torg og videre opp til Bragernes kirke. Byaksen utgjør et monumentalt byplanmessig grep hvor Bragernes kirke ligger i siktlinjen på Bragernes og Globusgården på Strømsø. Skogerbygget markerer festet for bybrua og trekker byaksen fra Strømsø til Bragernes.
¤ Strømsø torg
Strømsø var opprinnelig et ladested som vokste fram på 1600-tallet, med grunnlag i trelasthandel. Strømsø og Bragernes ble forent til én by i 1811, og oppføringen av den første bybrua i 1812 la grunnlaget for et torg ved bruenden på Strømsø-siden av elva. Tidligere var området ved Strømsø kirke og det gamle rådhuset sentrum på Strømsø, men da jernbanestasjonen ble bygget i 1868 ble Strømsø torg et svært viktig knutepunkt for byen. Biltrafikken preget torget i mange år.
Strømsø torg, slik vi kjenner det i dag, har en mer organisk form. Strømsø torg står dermed i kontrast til Bragernes torg som omsluttes av regelmessig kvartalsstruktur. Strømsø torg er omkranset av en rekke monumentale bygninger for viktige institusjoner og virksomheter i byen. Her finnes blant annet Norges bank (1842), Central hotell (1877) og den gamle latinskolen (1861).
¤ Forretningsbygg i senmodernisme
Arkitektene Ragnar Anker Nilsen (1913–2013) og Arne Grenager (1914–2009) har satt sitt preg på bybildet i Drammen. De har i etterkrigstiden tegnet mange forretningsbygg i sentrum. Nilsen og Grenagers forretningsgårder er oppbygd med skjelettkonstruksjon hvor ytterveggene ikke er bærende elementer. Dermed kunne det settes inn større vindusflater og fasadene kunne komponeres som såkalt «curtain wall». Både på Bragernes og Strømsø torg står forretningsbygg tegnet av disse to arkitektene.
Skogerbygget (1962), ved enden av Bybrua på Strømsø, er godt synlig og må kunne kalles et signalbygg. Bygget har en fri bruk av farger og overflatestruktur, og viser bruk av naturbetong. Globusgården på Strømsø er et annet eksempel. Den er oppført i to byggetrinn i 1960 og 1968, og skiller seg ut med sin elliptiske form og lave, karakteristiske gule fasade. Den ble bygd med tyske Kaufhof i Mannheim som forbilde. Globusgården ble oppført som en forretningsgård med butikker i begge etasjer, samt selskapslokaler og kafé i andre etasje.
Kulturmiljøet omfatter et helhetlig bymiljø som viser viktig byhistorie og ulike byutviklingsgrep gjennom de siste 200 årene. Etter den store bybrannen i 1866 fikk Bragernes torg den utformingen det har i dag. Byaksen er et monumentalt byplanmessig grep, og er unikt i Buskerud-sammenheng. Kulturmiljøet har både kulturhistorisk verdi og opplevelsesverdi.
I tillegg omfatter kulturmiljøet en rekke verneverdige bygninger som viser utviklingen av byarkitekturen i Drammen. Kulturmiljøet omfatter flere bygninger med høy arkitektonisk verdi som er sentrale verk i Drammens og Buskeruds bygningshistorie, og som forteller om viktige institusjoner og virksomheter. Bragernes kirke, rådhus og brannvakt er sentrale bygninger i kulturmiljøet. Det samme er forretningsgårdene i senmodernisme, for eksempel Globusgården og Skogerbygget.
Kulturmiljøet er vurdert til å ha verneverdi i Drammen kommunes kulturminneregistrering for sentrum. Flere av bygningene har svært høy eller høy verneverdi i denne registreringen. Storparten av området er også oppført i NB!-registeret, som er Riksantikvarens register over nasjonale kulturhistoriske bymiljøer. Norges bank på Strømsø torg (ID 86463) er fredet etter kulturminneloven. Bragernes kirke (ID 83937) er en listeført kirke. Den fredete bygningen og den listeførte kirken er markert i kartet.
Drammen kommunes kulturminneregistrering
Jo Sellæg og Tor Adler Knudsen: Drammen. Det var en gang (Brakar AS, Drammen 1994)
Jo Sellæg (red.): Drammen. By i utvikling gjennom 400 år (Brakar AS, Drammen, 2004)

Gulskogen gård og hageanlegg i Drammen er en god representant for de mange lystgårdene som det velstående byborgerskapet bygde i Buskerud på 1700- og 1800-tallet. Lystgården ble innviet i 1804 og er knyttet til Arbo-familien som hadde en sentral posisjon innenfor trelasthandelen i Drammen.
Gulskogen gård (Nedre Eikervei 72) ligger i Drammen, ved Landfalløybrua som går over Drammenselva. Kulturmiljøet omfatter gårdsbebyggelse og hageanlegget som strekker seg ned mot Drammenselva.
En lystgård er en gård på landet til sommerbruk, også kalt landsted. Byborgerskapet flyttet ut til lystgårdene i sommerhalvåret for rekreasjon. Lystgårdene var også ofte være viktig for å sikre forsyninger til husholdningen. Slik sett var lystgårdene også avlsgårder. De store hagene og parkanleggene skiller lystgårdene fra bondegårdene på landsbygda.
Byggingen av lystgårder var avhengig av konjunkturene i samfunnet og byborgernes økonomi. Det var økonomisk oppgangstid innenfor handel, skipsfart og trelasttransport omkring 1800. Drammen var blant Norges største trelasthavner på denne tiden. Disse forutsetningene bidro til å legge grunnlaget for at det velstående borgerskapet hadde råd til å oppføre lystgårder i Drammensregionen. Det ble oppført hele 22 lystgårder i perioden 1790–1817, deriblant Anker-Berskaug, Sommerfryd, Bergh-Berskaug, Nordre Vivelstad, Austad og Gulskogen.
¤ Bebyggelsen på Gulskogen gård
Arbo-familien som hadde en sentral posisjon innenfor handelslivet i Drammen. De eide sagbruk og skip, og bodde på Strømsø. Peter Nicolai Arbo kjøpte gården på Gulskogen på auksjon i 1794. Gården het den gang Søndre Skaugen og tilhørte Hans Hansen Gulskogen som var en velstående bonde. Peter Nicolai Arbo og hans kone Anne Catherine Collett omgjorde gården til lystgård. Lystgården ble innviet i 1804. Gulskogen ble brukt som fast bolig fra 1828. Gulskogen stiftelse overtok anlegget i 1959, og gården er i dag en del av Drammens Museum.
Eiendommen er bebygd med hovedbygning, sidebygning, driftsbygning, stabbur og uthus. Tunet ligger ved Nedre Eikervei, mens det er anlagt park på den øvrige delen av gårdens eiendom.
Hovedbygningen er oppført i to etasjer og med mansardtak. Hovedbygningens fasader er symmetrisk utformet i nyklassisisme med pilastre og kvadersteinsimitasjon. Hovedbygningen var opprinnelig omgitt av to frittliggende sidebygninger. Hovedbygningen ble tilbygd med spisestue i 1861, og den lange sidebygningen i sveitserstil er fra 1880-årene. Interiøret er godt bevart fra tidlig på 1800-tallet, med empiremøbler, gardiner med pomponger og håndmalt kinesisk papirtapet.
Den gamle låven er revet, men det ble reist en ny, stor enhetslåve i 1887 på plassen hvor den gamle låven sto.
¤ Hageanlegget
Hageanleggene til mange av lystgårdene er for lengst borte, men Gulskogen gård er et sjeldent komplett anlegg hvor også parken er godt bevart. Hageanlegget er ca. 30 dekar stort og er anlagt etter mønster av store parkanlegg i Europa. Det er bevart dammer, prydplanter, nøttelund, lindelabyrint og en lindeallé på 265 meter langs elva.
Gulskogen gård i Drammen er et godt bevart og sjeldent komplett lystgårdanlegg hvor bebyggelse og hageanlegg utgjør et helhetlig kulturmiljø. Kulturmiljøet er representativ for lystgårdene og lystgårdskulturen på 1700- og 1800-tallet. Kulturmiljøet har opplevelsesverdi og bebyggelsen har arkitektonisk verdi.
Hovedbygningen på Gulskogen gård ble fredet etter kulturminneloven i 1923. Den fredete bebyggelsen er avmerket på kartet.
Jo Sellæg: Drammen – blott til lyst (2014)
Einar Sørensen (red.): Gulskogen og landlivets gullalder (Drammens Museum, 2004)
Einar Sørensen: Gulskogen gård, Terra Buskerud
Gulskogen gårds venner: Gulskogen gård – Drammens perle (informasjonsbrosjyre)
Drammens Museum