Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Tømmerfløting har vært en viktig del av industrihistorien i Buskerud. Det foregikk transport av tømmer i Lyngdalsvassdraget helt fram til 1965. Det ble transportert store mengder tømmer nedover vassdraget, blant annet til Kongsberg Sølvverk som hadde et stort behov for treverk i forbindelse med gruvedrifta. Lyngdalsvassdraget i Flesberg forteller en viktig del av historien tilknytta tømmerfløting og annen virksomhet i vassdrag. Det er bevart flere kulturminner av ulike typer langs vassdraget, blant annet dammer, sagbruk, kverner og husmannsplasser. Kvernandammen er et spesielt verdifullt kulturminne som representerer en utstrakt og mangfoldig bruk av vannkraften, med lang historisk kontinuitet.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter Lyngdalsvassdraget i Flesberg som er rundt 20 kilometer langt. Lyngdalsvassdraget er et østlig sidevassdrag til Numedalslågen, som strekker seg fra noen tjern i området rundt Haugesjø og ned til Lampeland hvor det renner ut i Lågen. Lyngdalselva har en total fallhøyde på 188 meter – fra 368 moh. i Haugasjø til 180 moh. i Numedalslågen.
BESKRIVELSE
Det er blitt transportert store mengder tømmer nedover Lyngdalsvassdraget, blant annet til Kongsberg Sølvverk som hadde et stort behov for treverk i forbindelse med gruvedrifta. Lyngdalsvassdraget ligger i den såkalte circumferens til Kongsberg Sølvverk, det vil si innenfor området der alle skogeiere var pliktige til å frakte ved til gruvene.
Tømmerkvantumet har ligget på mellom 10 000–20 000 m³, men det minket etter 1950. Dette skyldes at en gikk over til å transportere ubarket tømmer med kjøretøy/lastebil på skogsbilveiene, og grunnet endringer i reguleringsbestemmelsene for Numedalslågen. Tømmerfløtinga i Lyngdalsvassdraget opphørte i 1965.
¤ Hvordan foregikk tømmerfløtinga?
Tømmertransporten foregikk ved at tømmer ble kjørt med hest ned til vassdraget vinterstid. Det lå i hauger i vannkanten og ble rullet ut i vannet når våren kom. Tømmeret ble samlet i ei grime slik at det kunne slepes etter robåter og etter hvert motorbåter på vannene. Tømmeret kunne lett hope seg opp i store tømmerhauger nedover elveløpet. Fløterne måtte løse opp i tømmerhaugene, noe som kunne være svært farlig.
Tømmeret ble målt og merket med kjøperens merke med merkejern, senere merkeøkser, slik at en skulle vite hvem som eide tømmeret. Knudsensmia i Mjøndalen, grunnlagt i 1896, var kjent for sine merkeøkser, og tømmerkjøpere fra hele Østlandet fikk sine merkeøkser herfra. Den er fortsatt i drift, men lager ikke merkeøkser lenger.
¤ Kulturminner langs Lyngdalsvassdraget
Det er dammer flere steder langs hovedvassdraget og dets sideelver, både tredammer og steindammer. Haugesjødammen, Strandedammen og Kvernandammen er de største. Alle disse tre dammene er murt i gråstein og har luker. Med lukene kunne en regulere vannmengden i elva, og en kunne stikke tømmeret ut igjennom dammen.
Kvernandammen ligger ved utløpet av Vatnebrynvannet ved gården Kvernan, noen få kilometer nord for Lampeland. Det har vært dam her siden 1600-tallet, da Lyngdalsvassdraget ble brukt til fløting av lakterved til Sølvverket på Kongsberg. Lakterved er en betegnelse for korte og tynne tømmerstokker som ble brukt til å sprenge ut gruveganger.
Dammen har tjent mange formål, både til fløting, mølle, sagbruk og til et mindre kraftverk. Det er dokumentert mølledrift her før 1670, og det har vært bygdemølledrift her fra 1801. Ved Haugesjødammen var det også mølle og sagbruk, men også trevarefabrikk.
Dagens dam ble murt opp i stein i 1911 og er 73 meter lang med fire luker. Den har to hovedluker, en fløtningsluke og en luke til kraftverket. Det ble bygd et lite kraftverk i 1918. Det ga strøm til både mølle, sagbruk og gårdshusholdningen på Kvernan. Kraftverket var i drift fram til 1986.
VERNEVERDI
Lyngdalsvassdraget i Flesberg forteller en viktig del av historien tilknytta tømmerfløting og annen virksomhet i vassdrag. Det er bevart flere godt bevarte kulturminner som forteller om hvordan vannkraften i vassdraget er brukt. Blant annet representerer Kvernandammen en utstrakt og mangfoldig bruk av vannkraften, og har lang historisk kontinuitet.
Kvernandammen er oppført i temaplanen Dammer som kulturminner (2013) av Norges vassdrags- og energidirektorat.
NYTTIGE KILDER
Flesberg historielag: Kulturminner langs Lyngdalsvassdraget (2010)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kulturminner langs Numedalsvassdraget: Plan for registrering, bevaring og bruk av fløtningsminner og andre kulturminner langs Numedalslågen og utvalgte tverrelver (forprosjektrapport, juli 1997)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Lyngdal i Flesberg er ei helhetlig og klart avgrensa grend som viser jordbrukslandskap og bebyggelse fra 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Her er mange verneverdige bygninger. Lyngdal kirke er et særlig verdifullt kulturminne i kulturmiljøet. Kulturmiljøet forteller historien om jordbruket i grendene i skogbygdene i Buskerud, en landskapstype som er det er mange eksempler på i vårt fylke.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter de sentrale delene av Lyngdal, det vil si jordbruksområdet rundt kirken og den tidligere skolen.
BESKRIVELSE
I forbindelse med kulturlandskapsprosjektet i Flesberg i 1996 ble det skrevet en rapport som omtaler blant annet tun og bygninger. Området kalt Lyngdal omfattet 30 gårder eller plasser. Kulturmiljøet sammenfaller i stor grad med området som er med i «Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud», men har ikke med seg utkantene av bygda. Kulturmiljøet består av 15 gårder.
¤ Jordbrukslandskapet
Det er fast bosetting på storparten av gårdene, og det drives jordbruk de aller fleste steder. Mange gårder har helhetlige tun med mange eldre bygninger. Det er stor variasjon i våningshusene. De eldste er trolig ei 1600-talls treromsstue på Fekjan og stue på Lyngjorda fra 1680 som ble fullstendig ombygd i 1924. Videre kan nevnes en stor, upanelt midtkammerbygning fra midten av 1800-tallet på Livland og en stor bygning ombygd i sveitserstil på Mellom-Bekjorden. På den tidligere husmannsplassen Høljerud finner vi fortsatt ei lita tømmerstue.
Her er bevart tømmerlåver, de fleste av dem riktignok bygd inn i nyere driftsbygninger. Det er en del driftsbygninger i bindingsverk fra første del av 1900-tallet. De fleste har antakelig tømmerfjøs, men Bakke og Nord-Kleivjorden har driftsbygninger fra 1930-åra med teglsteinsfjøs. Så å si alle bruk har stabbur, og de største gårdene har to stykker. Det er flere toetasjes enn enetasjes stabbur. Det er kjellerbuer på fem bruk, noe som er relativt mange i forhold til andre områder. Videre er det sommerstuer på sju gårder og vasshus på åtte. Det er en del vedskjul, fire smier og sju sommerfjøs. De fleste gårdene er middels store og har hovedsakelig fulldyrka engarealer. Det er en del mindre arealer med gammel kulturmark, men dette er ikke noe framtredende trekk i landskapet. Her er det styvingstrær, mest ask.
¤ Lyngdal kirke
Sentralt i bygda ligger Lyngdal kirke. Sannsynligvis var det allerede i middelalderen en kirke i Lyngdal, dette må ha vært en stavkirke. Den nåværende kirken ble bygd i 1690-åra. Kirken ble ombygd og utvidet til korskirke i 1730-åra. Den er i tømmer, panelt og hvitmalt. Hele kirken er rikt dekorert.
VERNEVERDI
Lyngdal i Flesberg er ei helhetlig og klart avgrensa grend som viser jordbrukslandskap og bebyggelse fra 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet. Her er mange verneverdige bygninger, og det er gjort få endringer i nyere tid. Kirken er et særlig verdifullt kulturminne i kulturmiljøet og er avmerket på kartet.
I Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap har Lyngdal fått svært høy botanisk verdi og høy kulturhistorisk verdi, og er derfor vurdert å ha regional verdi.
NYTTIGE KILDER
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Kongsberg sølvverk er en del av kulturmiljøet Kongsberg sølvverk med Vinoeren og Skarregruvene. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var et av Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kongsberg Sølvverk forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var. Kulturmiljøet har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Sølvverket vest for Kongsberg by, Vinoren i Flesberg om lag 4–5 kilometer vest for Svene og Skarragruvene i Øvre Eiker, som ligger sørøst for innsjøen Dørsjø.
BESKRIVELSE
¤ Kongsberg Sølvverk
Det har vært drevet bergverksdrift på kobbermalm i Kongsberg tilbake til 1400-tallet, men det var først da det ble gjort funn av sølv i Gruveåsen i 1623 at sølveventyret på Kongsberg startet. Kong Christian IV grunnla Kongsberg Sølvverk i 1623. Det ble benyttet tysk kompetanse, med bergmenn fra gruvedistriktene Sachsen og Harz i Tyskland, i oppstartsfasen. Etter hvert ble det flere norske arbeidere i gruvene. Den tyske innflytelsen gjenspeiler seg blant annet i de mange tyske gruvenavnene, slik som for eksempel Gottes Hülfe in der Noth (Guds hjelp i nøden) og Gnade Gottes gruve (Guds nåde).
Sølvverket var i drift fram til 1958. Det ble produsert 1350 tonn sølv på Kongsberg i perioden 1623–1958. Det meste av sølvet gikk til myntproduksjonen. Den kongelige Mynt, på Vestsida i Kongsberg, ble lenge drevet som en del av Sølvverket. Sølvverket har i kortere perioder også drevet jernverk og en kruttfabrikk. Kongsberg Sølvverk omfatter et av Norges mest omfattende gruvesystemer med ca. 300 bevarte gruvesjakter og mellom 1500–2000 skjerp. Det er også bevart dammer, vannrenner, hjulstuer, inskripsjoner og bebyggelse tilknyttet Sølvverket i området.
Sølvverket la grunnlaget for at bergstaden Kongsberg ble anlagt. Bergstaden Kongsberg – Vestsida og løkkelandskapet er nærmere omtalt med en egen presentasjon.
¤ Underberget og Overberget
De eldste og største gruvene finnes i de to åtte kilometer lange fallbåndene Underberget og Overberget. Her lette bergmenn etter sølvforekomster, brøt løs malm og gråberg og fraktet det opp i dagen, skilte ut sølvholdig stein og videreforedlet den. Kongens gruve og Gottes Hülfe in der Noth er blant de største gruvene, og flere av gruvene er svært dype. Kongens gruve er 1068 meter under dagen.
¤ Damanlegg
Det ble anlagt en rekke damanlegg og vannrennesystemer for å forsyne bergverket med driftsvann på 1600- og 1700-tallet. Dammene var viktige for å samle nok vann til å drive vannhjul som igjen drev pumper og heiser i gruvene.
Kongens dam ble anlagt i 1711–1713 og har det største vannmagasinet i Sølvverkets kjerneområde. Kongens dam består av en stor dobbel gråsteinsmur med rosentorv som tetningsmiddel. Denne damtypen er etter modell fra bergverk i daværende kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland og er typisk for bergverkets dammer på 1700-tallet. Dammen er senere ombygd og påbygd.
¤ Hans Sachsen gruve og bygningsmiljø fra 1860- og 1870-tallet
Det er kjent rundt 70 gjenstående bygninger som ble bygd og brukt av Kongsberg Sølvverk. Et svært godt bevart bygningsmiljø finnes ved Hans Sachsen gruve. Gruva ble funnet i 1629 og er oppkalt etter fyrsteslekten i kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland, hvor mange bergmenn kom fra. Bebyggelsen er fra ca. 1867–1900 og består av overstigerbolig, sakkerhus (arbeiderbrakke, 1882), to kahus (sjaktoverbygg, 1867 og 1871), smie, uthus og en rekonstruert hestegjøpel av type som var vanlig rundt 1800.
¤ Sakkerhusene
Sakkerhusene ligger i Saggrenda, like ved hovedinngangen til gruveområdet. Her er det bevart et tun med tre store tømmerbygninger i sveitserstil, tegnet av Georg Andreas Bull og oppført i perioden 1867–1874. Disse er kjent som sakkerhusene og fungerte som arbeidsbrakker for sølvverksarbeidere.
¤ Kronene i Håvet
Siden Frederik IVs besøk i 1704 har det vært tradisjon for å hugge inn monogrammene til besøkende regenter ved Skjeggetrengslet. Kronene i Håvet – kongenes berg – er blitt et symbol for bergstaden Kongsberg.
¤ Vinoren
Gruvefjellet Vinoren var et av de viktigste gruveområdene til Kongsberg Sølvverk, foruten Overberget og Underberget ved Kongsberg. Det ble satt i gang stordrift i 1728 da det ble gjort funn av sølv. Over 700 personer arbeidet ved verket i Flesberg i 1770. Mange av gruvearbeiderne drev jordbruk på si.
Kulturmiljøet omfatter et gruveområde ved gruvefjellet Vinoren i Flesberg, med om lag 25 sølvgruver og over 100 skjerp. Det er kjent 37 stoller ved Vinoren. Det finnes også hjulstuer og tomter etter pukkverk. Det ble bygd både damanlegg og bygninger i tilknytning til gruvedriften.
Christianus Sextus gruve, Dronning Sophia Magdalena gruve og Norske Løve gruve var blant de største gruvene og ligger sentralt i kulturmiljøet. Christianus Sextus gruve har navn etter kong Christian VI. Kongsberg Sølvverk drev gruva fram til 1790, deretter Vinoren Sølvverk i perioden 1857–1878 og Trollerud sølvverk i perioden 1912–1913. Dronning Sophia Magdalena gruve ble funnet i 1729 og har navn etter Christian VIs dronning. Norske Løve gruve var den siste gruven i drift fram til Sølvverket stanset gruvedriften i 1956. Gruva var første gang i drift i perioden 1775–1805.
¤ Skarragruvene
På 1700-tallet trengte Kongsberg Sølvverk stadig mer malm. I 1769 ble det derfor satt i gang leting etter malm i skogområdene ved Tretjennsåsen på gårdene Skarra og Kolberg i Øvre Eiker kommune. Ener Caspersen Kiemp, som ble sendt av Sølvverkets bergverksledelse, konkluderte ett år senere med at «Skjerpet i Schara Skov» var drivverdig.
Malmen som ble utvunnet, ble sortert og sendt videre til pukkverket ved elva Dørja, hvor sølvkornet ble vasket ut. Sølvet ble deretter sendt videre til Kongsberg for smelting. Det var drift i Skarragruvene fram til 1800. Det arbeidet opptil 100 mann i gruvene. De bodde i gruveområdet, enten i de såkalte sakkerhusene eller på husmannsplasser i skogen.
Kulturmiljøet omfatter 20 skjerp, to stoller og en vannrenne i stein, samt flere hustufter. Det er også bevart et solur med en inskripsjon fra da Christian Ludvig von Stemann, en av de mektigste embetsmennene i den dansk-norske stat, besøkte Skarra i 1783.
VERNEVERDI
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kulturmiljøet forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var.
Kongsberg Sølvverk, Vinoren og Skarragruvene har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kongsberg Sølvverk er fredet som kulturmiljø etter kulturminneloven. Sakkerhusene i Saggrenda er også fredet etter kulturminneloven. Kongens dam, som ligger innenfor det fredete området, er også oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Dammer som kulturminner (2013).
Norsk Bergverksmuseum er et kultur- og naturhistorisk museum som forvalter kulturminnet Kongsberg Sølvverks bygninger og samlinger.
NYTTIGE KILDER
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Norsk Bergverksmuseum
Øvre Eiker kulturminneråd
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)
Bent Ek og Olav Homlebekk: Gruvesamfunnet på Tretjennsåsen – En historisk beretning om Skarragruvene på Eiker (Bergverksmuseet, skrift nr. 13, Kongsberg 1997)
Kulturminnet Kongsberg Sølvverk. Utarbeidet for Riksantikvaren av Norsk Bergverksmuseum (Kongsberg 1993)
Kongsberg Sølvverk med Vinoren og Skarregruvene

Saggrenda er en del av kulturmiljøet Kongsberg sølvverk med Vinoeren og Skarregruvene. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var et av Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kongsberg Sølvverk forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var. Kulturmiljøet har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Sølvverket vest for Kongsberg by, Vinoren i Flesberg om lag 4–5 kilometer vest for Svene og Skarragruvene i Øvre Eiker, som ligger sørøst for innsjøen Dørsjø.
¤ Kongsberg Sølvverk
Det har vært drevet bergverksdrift på kobbermalm i Kongsberg tilbake til 1400-tallet, men det var først da det ble gjort funn av sølv i Gruveåsen i 1623 at sølveventyret på Kongsberg startet. Kong Christian IV grunnla Kongsberg Sølvverk i 1623. Det ble benyttet tysk kompetanse, med bergmenn fra gruvedistriktene Sachsen og Harz i Tyskland, i oppstartsfasen. Etter hvert ble det flere norske arbeidere i gruvene. Den tyske innflytelsen gjenspeiler seg blant annet i de mange tyske gruvenavnene, slik som for eksempel Gottes Hülfe in der Noth (Guds hjelp i nøden) og Gnade Gottes gruve (Guds nåde).
Sølvverket var i drift fram til 1958. Det ble produsert 1350 tonn sølv på Kongsberg i perioden 1623–1958. Det meste av sølvet gikk til myntproduksjonen. Den kongelige Mynt, på Vestsida i Kongsberg, ble lenge drevet som en del av Sølvverket. Sølvverket har i kortere perioder også drevet jernverk og en kruttfabrikk. Kongsberg Sølvverk omfatter et av Norges mest omfattende gruvesystemer med ca. 300 bevarte gruvesjakter og mellom 1500–2000 skjerp. Det er også bevart dammer, vannrenner, hjulstuer, inskripsjoner og bebyggelse tilknyttet Sølvverket i området.
Sølvverket la grunnlaget for at bergstaden Kongsberg ble anlagt. Bergstaden Kongsberg – Vestsida og løkkelandskapet er nærmere omtalt med en egen presentasjon.
¤ Underberget og Overberget
De eldste og største gruvene finnes i de to åtte kilometer lange fallbåndene Underberget og Overberget. Her lette bergmenn etter sølvforekomster, brøt løs malm og gråberg og fraktet det opp i dagen, skilte ut sølvholdig stein og videreforedlet den. Kongens gruve og Gottes Hülfe in der Noth er blant de største gruvene, og flere av gruvene er svært dype. Kongens gruve er 1068 meter under dagen.
¤ Damanlegg
Det ble anlagt en rekke damanlegg og vannrennesystemer for å forsyne bergverket med driftsvann på 1600- og 1700-tallet. Dammene var viktige for å samle nok vann til å drive vannhjul som igjen drev pumper og heiser i gruvene.
Kongens dam ble anlagt i 1711–1713 og har det største vannmagasinet i Sølvverkets kjerneområde. Kongens dam består av en stor dobbel gråsteinsmur med rosentorv som tetningsmiddel. Denne damtypen er etter modell fra bergverk i daværende kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland og er typisk for bergverkets dammer på 1700-tallet. Dammen er senere ombygd og påbygd.
¤ Hans Sachsen gruve og bygningsmiljø fra 1860- og 1870-tallet
Det er kjent rundt 70 gjenstående bygninger som ble bygd og brukt av Kongsberg Sølvverk. Et svært godt bevart bygningsmiljø finnes ved Hans Sachsen gruve. Gruva ble funnet i 1629 og er oppkalt etter fyrsteslekten i kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland, hvor mange bergmenn kom fra. Bebyggelsen er fra ca. 1867–1900 og består av overstigerbolig, sakkerhus (arbeiderbrakke, 1882), to kahus (sjaktoverbygg, 1867 og 1871), smie, uthus og en rekonstruert hestegjøpel av type som var vanlig rundt 1800.
¤ Sakkerhusene
Sakkerhusene ligger i Saggrenda, like ved hovedinngangen til gruveområdet. Her er det bevart et tun med tre store tømmerbygninger i sveitserstil, tegnet av Georg Andreas Bull og oppført i perioden 1867–1874. Disse er kjent som sakkerhusene og fungerte som arbeidsbrakker for sølvverksarbeidere.
¤ Kronene i Håvet
Siden Frederik IVs besøk i 1704 har det vært tradisjon for å hugge inn monogrammene til besøkende regenter ved Skjeggetrengslet. Kronene i Håvet – kongenes berg – er blitt et symbol for bergstaden Kongsberg.
¤ Vinoren
Gruvefjellet Vinoren var et av de viktigste gruveområdene til Kongsberg Sølvverk, foruten Overberget og Underberget ved Kongsberg. Det ble satt i gang stordrift i 1728 da det ble gjort funn av sølv. Over 700 personer arbeidet ved verket i Flesberg i 1770. Mange av gruvearbeiderne drev jordbruk på si.
Kulturmiljøet omfatter et gruveområde ved gruvefjellet Vinoren i Flesberg, med om lag 25 sølvgruver og over 100 skjerp. Det er kjent 37 stoller ved Vinoren. Det finnes også hjulstuer og tomter etter pukkverk. Det ble bygd både damanlegg og bygninger i tilknytning til gruvedriften.
Christianus Sextus gruve, Dronning Sophia Magdalena gruve og Norske Løve gruve var blant de største gruvene og ligger sentralt i kulturmiljøet. Christianus Sextus gruve har navn etter kong Christian VI. Kongsberg Sølvverk drev gruva fram til 1790, deretter Vinoren Sølvverk i perioden 1857–1878 og Trollerud sølvverk i perioden 1912–1913. Dronning Sophia Magdalena gruve ble funnet i 1729 og har navn etter Christian VIs dronning. Norske Løve gruve var den siste gruven i drift fram til Sølvverket stanset gruvedriften i 1956. Gruva var første gang i drift i perioden 1775–1805.
¤ Skarragruvene
På 1700-tallet trengte Kongsberg Sølvverk stadig mer malm. I 1769 ble det derfor satt i gang leting etter malm i skogområdene ved Tretjennsåsen på gårdene Skarra og Kolberg i Øvre Eiker kommune. Ener Caspersen Kiemp, som ble sendt av Sølvverkets bergverksledelse, konkluderte ett år senere med at «Skjerpet i Schara Skov» var drivverdig.
Malmen som ble utvunnet, ble sortert og sendt videre til pukkverket ved elva Dørja, hvor sølvkornet ble vasket ut. Sølvet ble deretter sendt videre til Kongsberg for smelting. Det var drift i Skarragruvene fram til 1800. Det arbeidet opptil 100 mann i gruvene. De bodde i gruveområdet, enten i de såkalte sakkerhusene eller på husmannsplasser i skogen.
Kulturmiljøet omfatter 20 skjerp, to stoller og en vannrenne i stein, samt flere hustufter. Det er også bevart et solur med en inskripsjon fra da Christian Ludvig von Stemann, en av de mektigste embetsmennene i den dansk-norske stat, besøkte Skarra i 1783.
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kulturmiljøet forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var.
Kongsberg Sølvverk, Vinoren og Skarragruvene har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kongsberg Sølvverk er fredet som kulturmiljø etter kulturminneloven. Sakkerhusene i Saggrenda er også fredet etter kulturminneloven. Kongens dam, som ligger innenfor det fredete området, er også oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Dammer som kulturminner (2013).
Norsk Bergverksmuseum er et kultur- og naturhistorisk museum som forvalter kulturminnet Kongsberg Sølvverks bygninger og samlinger.
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Norsk Bergverksmuseum
Øvre Eiker kulturminneråd
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)
Bent Ek og Olav Homlebekk: Gruvesamfunnet på Tretjennsåsen – En historisk beretning om Skarragruvene på Eiker (Bergverksmuseet, skrift nr. 13, Kongsberg 1997)
Kulturminnet Kongsberg Sølvverk. Utarbeidet for Riksantikvaren av Norsk Bergverksmuseum (Kongsberg 1993)
Kongsberg Sølvverk med Vinoren og Skarregruvene

Vinoren er en del av kulturmiljøet Kongsberg sølvverk med Vinoeren og Skarregruvene. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var et av Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kongsberg Sølvverk forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var. Kulturmiljøet har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Sølvverket vest for Kongsberg by, Vinoren i Flesberg om lag 4–5 kilometer vest for Svene og Skarragruvene i Øvre Eiker, som ligger sørøst for innsjøen Dørsjø.
¤ Kongsberg Sølvverk
Det har vært drevet bergverksdrift på kobbermalm i Kongsberg tilbake til 1400-tallet, men det var først da det ble gjort funn av sølv i Gruveåsen i 1623 at sølveventyret på Kongsberg startet. Kong Christian IV grunnla Kongsberg Sølvverk i 1623. Det ble benyttet tysk kompetanse, med bergmenn fra gruvedistriktene Sachsen og Harz i Tyskland, i oppstartsfasen. Etter hvert ble det flere norske arbeidere i gruvene. Den tyske innflytelsen gjenspeiler seg blant annet i de mange tyske gruvenavnene, slik som for eksempel Gottes Hülfe in der Noth (Guds hjelp i nøden) og Gnade Gottes gruve (Guds nåde).
Sølvverket var i drift fram til 1958. Det ble produsert 1350 tonn sølv på Kongsberg i perioden 1623–1958. Det meste av sølvet gikk til myntproduksjonen. Den kongelige Mynt, på Vestsida i Kongsberg, ble lenge drevet som en del av Sølvverket. Sølvverket har i kortere perioder også drevet jernverk og en kruttfabrikk. Kongsberg Sølvverk omfatter et av Norges mest omfattende gruvesystemer med ca. 300 bevarte gruvesjakter og mellom 1500–2000 skjerp. Det er også bevart dammer, vannrenner, hjulstuer, inskripsjoner og bebyggelse tilknyttet Sølvverket i området.
Sølvverket la grunnlaget for at bergstaden Kongsberg ble anlagt. Bergstaden Kongsberg – Vestsida og løkkelandskapet er nærmere omtalt med en egen presentasjon.
¤ Underberget og Overberget
De eldste og største gruvene finnes i de to åtte kilometer lange fallbåndene Underberget og Overberget. Her lette bergmenn etter sølvforekomster, brøt løs malm og gråberg og fraktet det opp i dagen, skilte ut sølvholdig stein og videreforedlet den. Kongens gruve og Gottes Hülfe in der Noth er blant de største gruvene, og flere av gruvene er svært dype. Kongens gruve er 1068 meter under dagen.
¤ Damanlegg
Det ble anlagt en rekke damanlegg og vannrennesystemer for å forsyne bergverket med driftsvann på 1600- og 1700-tallet. Dammene var viktige for å samle nok vann til å drive vannhjul som igjen drev pumper og heiser i gruvene.
Kongens dam ble anlagt i 1711–1713 og har det største vannmagasinet i Sølvverkets kjerneområde. Kongens dam består av en stor dobbel gråsteinsmur med rosentorv som tetningsmiddel. Denne damtypen er etter modell fra bergverk i daværende kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland og er typisk for bergverkets dammer på 1700-tallet. Dammen er senere ombygd og påbygd.
¤ Hans Sachsen gruve og bygningsmiljø fra 1860- og 1870-tallet
Det er kjent rundt 70 gjenstående bygninger som ble bygd og brukt av Kongsberg Sølvverk. Et svært godt bevart bygningsmiljø finnes ved Hans Sachsen gruve. Gruva ble funnet i 1629 og er oppkalt etter fyrsteslekten i kurfyrstedømmet Sachsen i Tyskland, hvor mange bergmenn kom fra. Bebyggelsen er fra ca. 1867–1900 og består av overstigerbolig, sakkerhus (arbeiderbrakke, 1882), to kahus (sjaktoverbygg, 1867 og 1871), smie, uthus og en rekonstruert hestegjøpel av type som var vanlig rundt 1800.
¤ Sakkerhusene
Sakkerhusene ligger i Saggrenda, like ved hovedinngangen til gruveområdet. Her er det bevart et tun med tre store tømmerbygninger i sveitserstil, tegnet av Georg Andreas Bull og oppført i perioden 1867–1874. Disse er kjent som sakkerhusene og fungerte som arbeidsbrakker for sølvverksarbeidere.
¤ Kronene i Håvet
Siden Frederik IVs besøk i 1704 har det vært tradisjon for å hugge inn monogrammene til besøkende regenter ved Skjeggetrengslet. Kronene i Håvet – kongenes berg – er blitt et symbol for bergstaden Kongsberg.
¤ Vinoren
Gruvefjellet Vinoren var et av de viktigste gruveområdene til Kongsberg Sølvverk, foruten Overberget og Underberget ved Kongsberg. Det ble satt i gang stordrift i 1728 da det ble gjort funn av sølv. Over 700 personer arbeidet ved verket i Flesberg i 1770. Mange av gruvearbeiderne drev jordbruk på si.
Kulturmiljøet omfatter et gruveområde ved gruvefjellet Vinoren i Flesberg, med om lag 25 sølvgruver og over 100 skjerp. Det er kjent 37 stoller ved Vinoren. Det finnes også hjulstuer og tomter etter pukkverk. Det ble bygd både damanlegg og bygninger i tilknytning til gruvedriften.
Christianus Sextus gruve, Dronning Sophia Magdalena gruve og Norske Løve gruve var blant de største gruvene og ligger sentralt i kulturmiljøet. Christianus Sextus gruve har navn etter kong Christian VI. Kongsberg Sølvverk drev gruva fram til 1790, deretter Vinoren Sølvverk i perioden 1857–1878 og Trollerud sølvverk i perioden 1912–1913. Dronning Sophia Magdalena gruve ble funnet i 1729 og har navn etter Christian VIs dronning. Norske Løve gruve var den siste gruven i drift fram til Sølvverket stanset gruvedriften i 1956. Gruva var første gang i drift i perioden 1775–1805.
¤ Skarragruvene
På 1700-tallet trengte Kongsberg Sølvverk stadig mer malm. I 1769 ble det derfor satt i gang leting etter malm i skogområdene ved Tretjennsåsen på gårdene Skarra og Kolberg i Øvre Eiker kommune. Ener Caspersen Kiemp, som ble sendt av Sølvverkets bergverksledelse, konkluderte ett år senere med at «Skjerpet i Schara Skov» var drivverdig.
Malmen som ble utvunnet, ble sortert og sendt videre til pukkverket ved elva Dørja, hvor sølvkornet ble vasket ut. Sølvet ble deretter sendt videre til Kongsberg for smelting. Det var drift i Skarragruvene fram til 1800. Det arbeidet opptil 100 mann i gruvene. De bodde i gruveområdet, enten i de såkalte sakkerhusene eller på husmannsplasser i skogen.
Kulturmiljøet omfatter 20 skjerp, to stoller og en vannrenne i stein, samt flere hustufter. Det er også bevart et solur med en inskripsjon fra da Christian Ludvig von Stemann, en av de mektigste embetsmennene i den dansk-norske stat, besøkte Skarra i 1783.
Bergverksdrift har vært svært viktig i Buskerud. Kongsberg Sølvverk var Norges viktigste bergverk og et av de største sølvverkene i Europa. Kulturmiljøet forteller om 335 års gruvedrift siden funnet av sølvforekomstene i 1623 og fram til 1958. Gruvedriften var utgangspunktet for at bergstaden Kongsberg (Konningsberg) ble grunnlagt av Christian IV i 1624. Delområdene Vinoren i Flesberg og Skarragruvene i Øvre Eiker bidrar til å fortelle om hvor omfattende gruvedriften til Kongsberg Sølvverk var.
Kongsberg Sølvverk, Vinoren og Skarragruvene har høy kildeverdi, historisk verdi, sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Kongsberg Sølvverk er fredet som kulturmiljø etter kulturminneloven. Sakkerhusene i Saggrenda er også fredet etter kulturminneloven. Kongens dam, som ligger innenfor det fredete området, er også oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Dammer som kulturminner (2013).
Norsk Bergverksmuseum er et kultur- og naturhistorisk museum som forvalter kulturminnet Kongsberg Sølvverks bygninger og samlinger.
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Norsk Bergverksmuseum
Øvre Eiker kulturminneråd
Bent Ek og Olav Homlebekk: Gruvesamfunnet på Tretjennsåsen – En historisk beretning om Skarragruvene på Eiker (Bergverksmuseet, skrift nr. 13, Kongsberg 1997)
Kulturminnet Kongsberg Sølvverk. Utarbeidet for Riksantikvaren av Norsk Bergverksmuseum (Kongsberg 1993)
Kongsberg Sølvverk med Vinoren og Skarregruvene

Skarregruvene er en del av kulturmiljøet Kongsberg sølvverk med Vinoeren og Skarregruvene. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).

Rødberg kraftverk er en del av kulturmiljøet Nore kraftverk og Numedalsbanen. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Kraftutbyggingen på Rødberg på 1920-tallet la grunnlaget for at tettstedet vokste frem. Numedalsbanen, som er en jernbanestrekning som ble bygget fra Kongsberg til Rødberg i forbindelse med kraftverket, har hatt stor betydning for gods- og persontrafikken i Numedal i 60 år. Nore kraftverk er også et tidlig eksempel på statlig engasjement innen utbygging av den alminnelige kraftforsyningen. Kulturmiljøet omfatter et område rundt kraftstasjonen for å gi et helhetlig bilde av kraftproduksjonen.
Kulturmiljøet omfatter Nore I kraftverk på Rødberg og Numedalsbanen. Numedalsbanen strekker seg fra Rødberg i Nore og Uvdal til Kongsberg stasjon.
¤ Kraftstasjonsmiljøet på Rødberg
Nore I ligger på nordbredden av Rødbergdammen. Kraftstasjonen ble satt i drift i 1928, og bygningen er oppført i nyklassisisme, tegnet av arkitektene Carl Buch og Lorentz Harboe Ree. Foruten kraftstasjonen består anlegget av to verksteder, et båthus, et garasjebygg, et nyere administrasjonsbygg, i tillegg til rørgate og trallebane oppover Grytingfjellet bak stasjonsbygget. Rørgata ble faset ut i 1997 da det ble bygd ny vannvei i fjellet. På stasjonens østside ligger et stort overføringsanlegg.
Kraftstasjonen utnytter fall fra Tunhovddammen som ligger nord for kraftstasjonen. Staten hadde kjøpt rettighetene til Norefallene i 1907, og byggingen av dammen tok til i 1915. Tunhovddammen sto ferdig i 1920. Den gamle gravitasjonsdammen ble bygd inn i den nye fyllingsdammen som ble bygd i 1966. Nore I og II er de to øverste kraftverkene i Numedalslågen, med magasiner i Halnefjorden, Pålsbufjorden og Tunhovdfjorden. Nore II ble satt i drift i 1946.
Det var kun noen få gårder på Rødberg da kraftutbyggingen gikk i gang. Kraftverket la grunnlaget for at tettstedet vokste fram. En rekke bygninger ble oppført som en følge av kraftutbyggingen og den store tilflyttingen av arbeidere. Det ble bygd både boliger, skoler, butikker og sykehus. Messa (Stasjonsvegen 11) var en av de første bygningene som ble bygget. Messa er oppført som kontor- og administrasjonsbygg i 1925. Det var også bakeri for kraftverket i bakeribygningen ved Rødberg stasjon.
¤ Numedalsbanen
Numedalsbanen er 92,8 km lang og strekker seg fra Kongsberg stasjon til Rødberg. Numedalsbanen ble offisielt åpnet 19. november 1927.
Numedalsbanen ble anlagt på grunn av kraftutbyggingen på Rødberg på 1920-tallet, og det gikk opprinnelig jernbanespor helt fram til kraftstasjonen.
Det er flere stasjonsbygninger, holdeplasser, ramper og buer langs jernbanelinja. Kongsberg stasjon sto ferdig allerede i 1871 da Randsfjordbanens sidelinje Hokksund–Kongsberg sto ferdig. Dagens stasjon er imidlertid oppført i 1917 og er tegnet av G. Hoel og N.W. Grimnes.
Numedalsbanen har fraktet folk, dyr, post, varer og tømmer i 60 år. Jernbanen gjorde det lettere å frakte gods over lengre avstander. Frakt av tømmer med jernbanen erstattet fløting av tømmer i Numedalslågen. Det er sidespor og ramper flere steder langs jernbanelinja for å håndtere godstrafikken. Det var for eksempel både sidespor og en portalkran til å laste tømmer fra bil til tog på Veggli stasjon.
Person- og godstrafikken ble nedlagt mellom Rollag og Rødberg 31. desember 1988, men det foregår fremdeles godstrafikk på strekningen fra Flesberg. Det er mulig å sykle dresin på strekningen Veggli–Rødberg i sommerhalvåret.
Nore I kraftverk ble satt i drift i 1928 og er et tidlig eksempel på statlig engasjement innen utbygging av den alminnelige kraftforsyningen. Byggingen av kraftverket la også grunnlaget for fremveksten av tettstedet Rødberg. En rekke boliger og andre bygninger ble oppført som følge av utbyggingen og tilflyttingen av arbeidere. Kulturmiljøet omfatter også rørgate og et område rundt kraftstasjonen for å gi et helhetlig bilde av kraftproduksjonen.
I tillegg omfatter kulturmiljøet Numedalsbanen, som ble bygget i forbindelse med kraftutbyggingen. Numedalsbanen ble bygget på 1920-tallet og har vært viktig for gods- og persontrafikken i Numedal gjennom store deler av 1900-tallet.
Kulturmiljøet har høy opplevelsesverdi, kildeverdi og kulturhistorisk verdi. Numedalsbanen er et viktig kulturhistorisk element i landskapet. Kraftstasjonsbygningen på Nore I har høy arkitektonisk verdi.
Nore I inngår i Statkraft sitt pågående arbeid med landsverneplan. Damanlegget tilhørende kraftverket er omtalt som bevaringsverdig av Norges vassdrags- og energidirektorat i Dammer som kulturminner. Jernbanestrekningen Rødberg–Rollag og Kongsberg stasjon er fredet etter kulturminneloven.
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (2013)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kulturminner i norsk kraftproduksjon (2013)
Kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i Nore og Uvdal

Numedalsbanen er en del av kulturmiljøet Nore kraftverk og Numedalsbanen. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Kraftutbyggingen på Rødberg på 1920-tallet la grunnlaget for at tettstedet vokste frem. Numedalsbanen, som er en jernbanestrekning som ble bygget fra Kongsberg til Rødberg i forbindelse med kraftverket, har hatt stor betydning for gods- og persontrafikken i Numedal i 60 år. Nore kraftverk er også et tidlig eksempel på statlig engasjement innen utbygging av den alminnelige kraftforsyningen. Kulturmiljøet omfatter et område rundt kraftstasjonen for å gi et helhetlig bilde av kraftproduksjonen.
Kulturmiljøet omfatter Nore I kraftverk på Rødberg og Numedalsbanen. Numedalsbanen strekker seg fra Rødberg i Nore og Uvdal til Kongsberg stasjon.
¤ Kraftstasjonsmiljøet på Rødberg
Nore I ligger på nordbredden av Rødbergdammen. Kraftstasjonen ble satt i drift i 1928, og bygningen er oppført i nyklassisisme, tegnet av arkitektene Carl Buch og Lorentz Harboe Ree. Foruten kraftstasjonen består anlegget av to verksteder, et båthus, et garasjebygg, et nyere administrasjonsbygg, i tillegg til rørgate og trallebane oppover Grytingfjellet bak stasjonsbygget. Rørgata ble faset ut i 1997 da det ble bygd ny vannvei i fjellet. På stasjonens østside ligger et stort overføringsanlegg.
Kraftstasjonen utnytter fall fra Tunhovddammen som ligger nord for kraftstasjonen. Staten hadde kjøpt rettighetene til Norefallene i 1907, og byggingen av dammen tok til i 1915. Tunhovddammen sto ferdig i 1920. Den gamle gravitasjonsdammen ble bygd inn i den nye fyllingsdammen som ble bygd i 1966. Nore I og II er de to øverste kraftverkene i Numedalslågen, med magasiner i Halnefjorden, Pålsbufjorden og Tunhovdfjorden. Nore II ble satt i drift i 1946.
Det var kun noen få gårder på Rødberg da kraftutbyggingen gikk i gang. Kraftverket la grunnlaget for at tettstedet vokste fram. En rekke bygninger ble oppført som en følge av kraftutbyggingen og den store tilflyttingen av arbeidere. Det ble bygd både boliger, skoler, butikker og sykehus. Messa (Stasjonsvegen 11) var en av de første bygningene som ble bygget. Messa er oppført som kontor- og administrasjonsbygg i 1925. Det var også bakeri for kraftverket i bakeribygningen ved Rødberg stasjon.
¤ Numedalsbanen
Numedalsbanen er 92,8 km lang og strekker seg fra Kongsberg stasjon til Rødberg. Numedalsbanen ble offisielt åpnet 19. november 1927.
Numedalsbanen ble anlagt på grunn av kraftutbyggingen på Rødberg på 1920-tallet, og det gikk opprinnelig jernbanespor helt fram til kraftstasjonen.
Det er flere stasjonsbygninger, holdeplasser, ramper og buer langs jernbanelinja. Kongsberg stasjon sto ferdig allerede i 1871 da Randsfjordbanens sidelinje Hokksund–Kongsberg sto ferdig. Dagens stasjon er imidlertid oppført i 1917 og er tegnet av G. Hoel og N.W. Grimnes.
Numedalsbanen har fraktet folk, dyr, post, varer og tømmer i 60 år. Jernbanen gjorde det lettere å frakte gods over lengre avstander. Frakt av tømmer med jernbanen erstattet fløting av tømmer i Numedalslågen. Det er sidespor og ramper flere steder langs jernbanelinja for å håndtere godstrafikken. Det var for eksempel både sidespor og en portalkran til å laste tømmer fra bil til tog på Veggli stasjon.
Person- og godstrafikken ble nedlagt mellom Rollag og Rødberg 31. desember 1988, men det foregår fremdeles godstrafikk på strekningen fra Flesberg. Det er mulig å sykle dresin på strekningen Veggli–Rødberg i sommerhalvåret.
Nore I kraftverk ble satt i drift i 1928 og er et tidlig eksempel på statlig engasjement innen utbygging av den alminnelige kraftforsyningen. Byggingen av kraftverket la også grunnlaget for fremveksten av tettstedet Rødberg. En rekke boliger og andre bygninger ble oppført som følge av utbyggingen og tilflyttingen av arbeidere. Kulturmiljøet omfatter også rørgate og et område rundt kraftstasjonen for å gi et helhetlig bilde av kraftproduksjonen.
I tillegg omfatter kulturmiljøet Numedalsbanen, som ble bygget i forbindelse med kraftutbyggingen. Numedalsbanen ble bygget på 1920-tallet og har vært viktig for gods- og persontrafikken i Numedal gjennom store deler av 1900-tallet.
Kulturmiljøet har høy opplevelsesverdi, kildeverdi og kulturhistorisk verdi. Numedalsbanen er et viktig kulturhistorisk element i landskapet. Kraftstasjonsbygningen på Nore I har høy arkitektonisk verdi.
Nore I inngår i Statkraft sitt pågående arbeid med landsverneplan. Damanlegget tilhørende kraftverket er omtalt som bevaringsverdig av Norges vassdrags- og energidirektorat i Dammer som kulturminner. Jernbanestrekningen Rødberg–Rollag og Kongsberg stasjon er fredet etter kulturminneloven.
Norges vassdrags- og energidirektorat: Dammer som kulturminner (2013)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kulturminner i norsk kraftproduksjon (2013)
Kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i Nore og Uvdal

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
I Buskerud er det omkring 500 boplasser fra steinalderen, og mange av dem ligger i fjellet. Kvarts, kvartsitt og flint ble benyttet til mange slags våpen og redskaper, men hvor fikk de disse råstoffene fra? Forholdsvis få steinbrudd fra steinalderen er kjent i Sør-Norge. Et av dem ligger ved Stongenuten i Hemsedal. Til dette steinbruddet har jegerne kommet i flere tusen år. De slo seg ned på boplassene i nærheten og utvant det de trengte av den fine kvartsitten. Jegerne må ha kommet igjen og igjen, det ser vi av de store mengdene med avfall ved steinbruddet. Steinbruddet er et av de eldste kjente eksemplene på førindustriell produksjon i Buskerud.
Stongeskaret strekker seg som en mindre sidedal vest og opp fra Mørkedalen i Hemsedal. Øljusjøen ligger like over skaret. Selve steinbruddet (Askeladden ID 155736) ligger 1,6 km rett vest for Rv52, ca. 1400 moh., sørvest for Stongenuten på 1506 moh.
¤ Kvartsittbruddet
De første jegerne i Sør-Norge benyttet flint som finnes naturlig i Danmark, men ikke i Norge. Ganske snart var de like fortrolige med lokale bergarter. Om kvaliteten på kvartsitten eller en annen bergart var spesielt god, ble stedet oppsøkt igjen og igjen. Kvartsittforekomsten ved Stongenuten har vært så ettertraktet at vi kan se sporene etter jegerne den dag i dag.
Her er det tatt ut flere kubikkmeter kvartsitt over en lengre periode i en senere del av steinalderen. I området omkring bruddet er det registrert flere boplasser fra steinalderen. På flere av disse boplassene er det funnet avslag og ødelagte redskaper. Boplassene er registrert, men ikke utgravd. Mye av materialet, avslagene og redskapene, er av samme fine kvalitet som kvartsitten i steinbruddet og stammer nok derfra. Det er også funnet knakkesteiner ved bruddene, steiner som er brukt til å hogge ut kvartsitten. Det ser ut til at mye av bearbeidingen av steinen fra uttaket har foregått på knakke- og verkstedsplasser rett ved bruddet.
På verkstedsplassene er det funnet større og mindre avslag etter redskapsproduksjon. De satt altså i steinbruddet og formet pil- og spydspisser, skrapere, kniver og andre viktige eggredskaper. Flere kvartsittstykker er temmelig uregelmessige, og arkeologen som har studert steinbruddet mer inngående mener at de sannsynligvis stammer fra testing av materialet og ikke fra produksjon av råemner (flekker) til redskaper.
Totalt sett peker funnene mot aktivitet i området i flere tusen år, fra sein jegersteinalder til bronsealder (5000–1500 f.Kr.). Om aktiviteten har vært periodevis eller kontinuerlig er vanskelig å avgjøre.
Kvartsittbruddet er i dag preget av erosjon. Nylig er det også dokumentert en temmelig fersk skade i bruddet, trolig utført av steinsamlere på «skattejakt» i seinere tid. For at vi skal kunne bevare disse enestående sporene etter en flere tusen år gammel førindustriell produksjon, må fredningen av steinbruddet respekteres av alle.
Dette er et av de få stedene i fylket hvor vi kan oppleve et direkte møte med de synlige sporene etter steinaldermenneskenes handlinger, og der vi fortsatt kan se hvordan de har vurdert og bearbeidet en livsviktig ressurs.
¤ Boplasser og dyregraver
De fleste boplassene som er kjent i nærområdet ligger langs Øljusjøane vest for Stongenuten, men det er også registrert to boplasser innenfor kulturmiljøet. Begge ligger mindre enn 1 kilometer fra steinbruddet. Noen avslag under torva på fine flater i skråningene har avslørt at steinalderjegere har holdt til der. Ingen av disse boplassene er undersøkt (utgravd) av arkeologer. Det finnes mange dyregraver rundt bruddet. Disse er ikke datert, men viser hvor gode jakt- og fangstmulighetene har vært i området over lang tid.
Kvartsittbruddet ved Stongenuten i Hemsedal tilhører en svært sjelden kulturminnetype fra steinalderen i Buskerud. Det representerer det eldste, synlige eksemplet i fylket på førindustriell utnyttelse av lokalt råstoff. Kulturmiljøet Stongenuten har stor opplevelsesverdi og kunnskapsverdi.
Steinbruddet og steinalderlokalitetene innenfor området er automatisk fredete kulturminner. De er avmerket på kartet.
Astrid Nyland: Rapport fra arkeologisk forskningsundersøkelse – Id 155736 – Stongeskaret kvartsittbrudd, Bjøberg/Bjørnebergstølen, gnr 88 bnr 2, Hemsedal kommune, Buskerud (2012)
Astrid Nyland: Humans in Motion and Places of Essence. Variations of rock procurement practices in the Stone, Bronze and Early Iron Ages, in southern Norway (PhD, Institutt for arkeologi, konservering og historie, Universitetet i Oslo, 2016)

Kulturmiljøet Joleim–Grøte i Hemsedal omfatter et verdifullt jordbrukslandskap som inneholder både fulldyrka engarealer med karakteristiske løer på den flate dalbunnen, en rekke tun, samt tidligere åker og eng, med et stort innslag av rydningsrøyser og steingjerder. Området forteller mye om utviklingen av jordbruket i fjellbygdene i Buskerud fram til midten av 1900-tallet.
Kulturmiljøet kalt Joleim–Grøte befinner seg i nedre del av Hemsedal, mellom tettstedet Ulsåk og kommunesenteret Trøim. Det avgrenses av elva Hemsil i sør. De bratte sørhellingene til Grøtenuten (1135 moh.), Myljofjell (1238 moh.) og Imrestinden (1151 moh.) avgrenser kulturmiljøet i nord.
Kulturmiljøet omfatter nåværende og tidligere jordbrukslandskap på en ca. 3 kilometer lang strekning mellom Ulsåk og Trøim, med gårdene Grøte, Joleim og Imre, som alle tre er delt opp i flere bruk.
I Et landskaps kulturkvaliteter skriver Oskar Puschmann at området viser to vidt forskjellige jordbrukstradisjoner:
• Det iøynefallende og moderne, som består av store, veldrevne grasfôrarealer. Et høyproduktivt jordbruksområde og naturlig blikkfang for reisende langs hovedveien.
• Det tilbaketrukne og tradisjonelle, som består av gamle innmarksarealer med spor av århundrers jordbruksdrift. En gradvis overgang fra åker- og engbruk til beite har gjort at gammel innmarkstruktur fortsatt er godt synlig.
¤ Det moderne landskapet
Det «moderne» landskapet, kalt Grøte- og Joleimsmyrene, omfatter den helt flate dalbunnen som består av fulldyrka eng med flere løer spredt utover. Opprinnelig var dette flomutsatte arealer, brukt til myr- og skrapslått. Allerede midt på 1800-tallet begynte oppdyrking av jord til grasmark i Hemsedal. I bygdeboka fra 1914 står følgende: «Det største jorddyrkingsarbeide i bygden endnu er fællesarbeidet i Grøto- og Joleimsmyren». Det ble dyrket 1100 dekar og anlagt en gjennomgående landbrukskanal for drenering og for øking av produktiviteten. Reguleringen av vassdraget bidro også til denne utviklingen.
Større avlinger skapte behov for større løer, og de gamle tømmerløene ble i løpet av tidlig 1900-tall erstattet av noe større løer i bindingsverk. Mange av dem er fortsatt bevart.
¤ Tunene
På oversida av riksveien ligger nærmere 20 tun med en blanding av eldre og nyere bebyggelse. Storparten av bygningene er fra 1900-tallet, spesielt våningshus og driftsbygninger. De store driftsbygningene som fortsatt er i bruk er dominerende.
¤ Det tradisjonelle landskapet
Ovenfor tuna ligger tidligere åker og eng. Den store oppdyrkingen av dalbunnen har gitt gårdene tilstrekkelig areal til fôrdyrking, slik at den tidligere innmarka i hovedsak har unngått «maskinell omforming», men i stedet blitt omgjort til beite. På tre av Joleims-gårdene er det imidlertid nyere oppdyrking også ovenfor tuna.
De tidligere åker- og engarealene har et stort innslag av rydningsrøyser og steingjerder. Spesielt åkrene måtte ryddes for stein, som dels ble brukt i steingjerder, men for det meste i rydningsrøyser. Mange av røysene og gjerdene kom til som en følge av en omfattende utskifting rundt forrige århundreskifte.
Dette kulturmiljøet viser en utvikling av jordbrukslandskapet fram til midten av 1900-tallet, med mange elementer typisk for jordbruket i fjellbygdene. Den fulldyrka marka med de mange løene er karakteristisk. Løene ligger som et særegent kulturlandskapselement når en nærmer seg Hemsedal sentrum.
Spesielt interessant er det at tidligere åker og eng med steingjerder og rydningsrøyser er lite endret, som en følge av den omfattende nydyrkinga på tidligere myr i dalbunnen. Landskapsstrukturen er godt bevart.
Oskar Puschmann: Et landskaps kulturkvaliteter (NIJOS-rapport nr. 12/96)