Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
I alle fjellbygdene i Buskerud har støling vært en svært viktig del av jordbruket fram til midt på 1900-tallet. Stølslandskapet viser derfor en viktig del av jordbrukets historie. Kulturmiljøet Hydalen i Hemsedal er ei typisk stølsgrend med mange eldre bygninger, samt tufter og steingjerder. Det opprinnelige preget er bevart, med svært få nyere elementer.
BELIGGENHET
Hydalen ligger nordøst i Hemsedal, mellom Grøndalen og grensa mot Oppland. Atkomsten er fra vest, over fjellet fra Grøndalen. Elva Hydalsåni renner mot øst, til Valdres.
BESKRIVELSE
¤Støler
Den i hovedsak flate dalbunnen ligger ca. 900 moh. og er innrammet av bratte fjell, i nord opp til nesten 1800 moh. og i sør ca. 1550 moh. Alle stølsvollene ligger på nordsida av vassdraget.
Det største og mest intensivt drevne stølslaget heter Sør-Hydalen og ligger i øst. Nord-Hydalen, med stølene Slettane og Sørlie, ligger i vest. Her er det mer kupert og mange rydningsrøyser, steingjerder og hustufter.
I hele Hydalen er det rundt 15 setervoller med flere eldre bygninger. I dag er det bare Ulsåkstølen i Sør-Hydalen som har tradisjonell stølsdrift, mens de øvrige stølsvollene for det meste blir beitet. Stølene tilhører gårder på Tuv.
¤ Jernvinner
I Sør-Hydalen er det registrert en slaggforekomst og kullgroper som viser at det også har blitt utvunnet jern her en gang i vikingtid eller middelalder. Jernvinneanlegg ble ofte etablert i områder hvor det senere også ble stølsdrift.
Kanskje var dette også tilfellet i Hydalen, der stølsvollene ble etablert i et område som tidligere hadde blitt avskoget for å skaffe ved til kullgroper og jernvinner.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet Hydalen er et godt eksempel på ei stølsgrend med mange eldre bygninger og andre elementer i kulturlandskapet. Det opprinnelige preget er bevart, med svært få endringer fra nyere tid.
I Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud har Hydalen fått høy kulturhistorisk verdi og samlet sett regional verdi.
Hydalen er vernet som landskapsvernområde. Formålet med vern av Hydalen er å bevare et særpreget østnorsk stølsdalføre med storslått naturlandskap, som har usedvanlig fin veksling i topografi og planteliv, og å bevare et karakteristisk kulturlandskap.
NYTTIGE KILDER
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Forvaltningsplan for Hydalen

Evenstadovnen er en del av kulturmiljøet Sudndalen. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet Sudndalen i Hol viser sammenhengen mellom gårdsbosetning og bruk av utmarka. I Sudndalslia, blant annet ved Nonstølen, er det flere spor etter både jernutvinning og seterbruk. De tre gårdstunene på Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard inneholder over 20 freda bygninger fra 1700- og 1800-tallet. De ligger i et tradisjonelt jordbrukslandskap. Kulturmiljøet viser på en god måte hvordan en typisk gård i de øvre dalbygdene utviklet seg fra og med jernalderen, gjennom middelalderen og fram til i dag.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet ligger i Sudndalen i Hol og består av tre delområder. På nordøstsida av Sudndalsfjorden, om lag 775 moh., ligger tunene på Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard i et åpent jordbrukslandskap. På motsatt side av fjorden, i Holmevika, ligger en jernutvinningsovn. Oppe i den nordøstvendte skogkledde lia omtrent 2 kilometer i luftlinje sør for gårdstuna ligger Nonstølen.
BESKRIVELSE
¤Gårdstunene
Tunene på Gudbrandsgard og Veslegard ligger tett ved hverandre, med tunet på Halvorsgard litt høyere opp og lenger øst. De er omgitt av et tradisjonelt jordbrukslandskap med tidligere åker, eng og beite og et stort innslag av rydningsrøyser. Alle tre tun er varianter av firkanttunet og har en noe uregelmessig form.
Tunet på Gudbrandsgard består i dag av ti fredete hus: stue, loftstue, to loft, eldhus, låve, stall med trev, fjøs, badstue og smie. Husene er trolig bygd i perioden 1760 til 1870, med det ene loftet som det eldste.
Tunet på Veslegard består i dag av elleve fredete hus: loftstue, stolphus, eldhus, låve, stall, stall med trev, fjøs, sauestall, skåle, badstue og smie, samt et våningshus fra 1900 og en driftsbygning fra 1963. Det eldste huset er stolphuset, trolig bygd rundt 1750. Loftstua er bygd i 1771, de andre husene i hovedsak fra begynnelsen av 1800-tallet.
Tunet på Halvorsgard inneholder våningshus, stolphus, eldhus, stall og redskapshus. Våningshus og redskapshus er ombygd eller nyere, de andre er gamle tømmerhus. Det eldste er stolphuset fra tidlig på 1700-tallet. Ingen hus på Halvorsgard er fredet.
Sudndalen har i nyere tid omfattet to matrikkelgårder, Sudndalen i sør og Skøro i nord. Seinest på 1600-tallet ble Sudndalen delt i tre bruk: øvre (Gudbrandsgard), midtre (Veslegard) og nedre Sudndalen (Halvorsgard). De nåværende navnene fikk de først på 1700-tallet.
I 1732 ble det holdt utskifting mellom de tre gårdene, som fram til da hadde ligget i sameie. Både Gudbrandsgard og Veslegard ble solgt i 1745, og det finnes en oversikt over bygningene på det tidspunktet. På Veslegard var det da hele 21 hus, som alle var i forfall, og sannsynligvis står ingen av dem i dag. På Gudbrandsgard var det på samme tid nevnt 11 bygninger, de fleste i forfall.
¤ Jernutvinning ved Nonstølen
På den andre siden av Sudndalsfjorden ligger Nonstølen, som er stølen til Gudbrandsgard, nesten 1000 moh. Stølshusene er borte, men det finnes tre tufter sammen med slagghauger, blestertufter og kullgroper etter jernutvinning. Det er til sammen registrert fire jernvinneanlegg innenfor stølsvollen på Nonstølen.
Jernvinnene tyder på omfattende jernutvinning i middelalderen, der hovedvekten av dateringene ligger mellom 1050 og 1275 e.Kr. Undersøkelser av området ved Nonstølen viser at det har vært i bruk helt tilbake i førromersk jernalder, først til sporadisk beiting og slått.
Fra vikingtid (ca. 1000 e.Kr.) viser materialet at jernutvinning ble en viktig del av utmarksbruken. I høymiddelalderen (1200-tallet) ser det derimot ut til at området går over fra å hovedsakelig bli utnyttet til jernproduksjon, til å bli en støl med inngjerdet voll og bygninger (Ole Tveiten 2012).
¤ Jernutvinningsovn
En unik type jernutvinningsovn ligger nede ved fjorden i Holmevika. Dette er den eneste kjente såkalte evenstadovn vest for Mjøsa. Evenstadovner representerer den siste fasen av den førindustrielle jernframstillingen i Buskerud. Slike ovner var i bruk fra siste del av middelalderen og opp mot 1800-tallet enkelte steder.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet i Sudndalen viser fjellgårdene i øvre del av fylket (Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard), samt utmarksbruk og jernutvinning knyttet til Nonstølen.
Historiske og arkeologiske undersøkelser belyser på en god måte sammenhengen mellom gårdsbosettingen på Gudbrandsgard og Veslegard i jernalder og middelalder og forholdet mellom setring og jernutvinning. På Nonstølen har vi dokumentasjon på at området først ble utnyttet til jernutvinning fra 1000-tallet, for senere å gå over til mer tradisjonell støling. Dette gir området, som er representativt for store deler av jernvinneområdene i Buskerud, en spennende historie å formidle.
Ti bygninger i tunet på Gudbrandsgard ble fredet i 1924, og elleve bygninger i tunet på Veslegard ble fredet i 1941. Formålet med fredningene er å bevare tunene som kulturhistorisk og bygningshistorisk viktige eksempler på 1700- og 1800-tallets gårdsbebyggelse i øvre Hallingdal. De kulturhistoriske verdiene er særlig knyttet til helheten ved anleggene, som er typiske fjellgårder med mange ulike bygningstyper.
Av enkeltbygninger har særlig de to loftstuene høy verdi. Denne bygningstypen er typisk for Hallingdal. Alle bygninger har en høy grad av autentisitet. Kulturlandskapet omkring gårdstunene er også godt bevart. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
NYTTIGE KILDER
Ole Tveiten: Mellom aust og vest – Ein arkeologisk analyse av jarnvinna kring Langfjella i yngre jarnalder og mellomalder. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Bergen, 2012
Buskerud fylkeskommune: Sudndalslia. Arkeologisk registreringsrapport i sammenheng med reguleringsarbeid (Ole Tveiten, 2007)

Nonstølen er en del av kulturmiljøet Sudndalen. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet Sudndalen i Hol viser sammenhengen mellom gårdsbosetning og bruk av utmarka. I Sudndalslia, blant annet ved Nonstølen, er det flere spor etter både jernutvinning og seterbruk. De tre gårdstunene på Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard inneholder over 20 freda bygninger fra 1700- og 1800-tallet. De ligger i et tradisjonelt jordbrukslandskap. Kulturmiljøet viser på en god måte hvordan en typisk gård i de øvre dalbygdene utviklet seg fra og med jernalderen, gjennom middelalderen og fram til i dag.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet ligger i Sudndalen i Hol og består av tre delområder. På nordøstsida av Sudndalsfjorden, om lag 775 moh., ligger tunene på Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard i et åpent jordbrukslandskap. På motsatt side av fjorden, i Holmevika, ligger en jernutvinningsovn. Oppe i den nordøstvendte skogkledde lia omtrent 2 kilometer i luftlinje sør for gårdstuna ligger Nonstølen.
BESKRIVELSE
¤Gårdstunene
Tunene på Gudbrandsgard og Veslegard ligger tett ved hverandre, med tunet på Halvorsgard litt høyere opp og lenger øst. De er omgitt av et tradisjonelt jordbrukslandskap med tidligere åker, eng og beite og et stort innslag av rydningsrøyser. Alle tre tun er varianter av firkanttunet og har en noe uregelmessig form.
Tunet på Gudbrandsgard består i dag av ti fredete hus: stue, loftstue, to loft, eldhus, låve, stall med trev, fjøs, badstue og smie. Husene er trolig bygd i perioden 1760 til 1870, med det ene loftet som det eldste.
Tunet på Veslegard består i dag av elleve fredete hus: loftstue, stolphus, eldhus, låve, stall, stall med trev, fjøs, sauestall, skåle, badstue og smie, samt et våningshus fra 1900 og en driftsbygning fra 1963. Det eldste huset er stolphuset, trolig bygd rundt 1750. Loftstua er bygd i 1771, de andre husene i hovedsak fra begynnelsen av 1800-tallet.
Tunet på Halvorsgard inneholder våningshus, stolphus, eldhus, stall og redskapshus. Våningshus og redskapshus er ombygd eller nyere, de andre er gamle tømmerhus. Det eldste er stolphuset fra tidlig på 1700-tallet. Ingen hus på Halvorsgard er fredet.
Sudndalen har i nyere tid omfattet to matrikkelgårder, Sudndalen i sør og Skøro i nord. Seinest på 1600-tallet ble Sudndalen delt i tre bruk: øvre (Gudbrandsgard), midtre (Veslegard) og nedre Sudndalen (Halvorsgard). De nåværende navnene fikk de først på 1700-tallet.
I 1732 ble det holdt utskifting mellom de tre gårdene, som fram til da hadde ligget i sameie. Både Gudbrandsgard og Veslegard ble solgt i 1745, og det finnes en oversikt over bygningene på det tidspunktet. På Veslegard var det da hele 21 hus, som alle var i forfall, og sannsynligvis står ingen av dem i dag. På Gudbrandsgard var det på samme tid nevnt 11 bygninger, de fleste i forfall.
¤ Jernutvinning ved Nonstølen
På den andre siden av Sudndalsfjorden ligger Nonstølen, som er stølen til Gudbrandsgard, nesten 1000 moh. Stølshusene er borte, men det finnes tre tufter sammen med slagghauger, blestertufter og kullgroper etter jernutvinning. Det er til sammen registrert fire jernvinneanlegg innenfor stølsvollen på Nonstølen.
Jernvinnene tyder på omfattende jernutvinning i middelalderen, der hovedvekten av dateringene ligger mellom 1050 og 1275 e.Kr. Undersøkelser av området ved Nonstølen viser at det har vært i bruk helt tilbake i førromersk jernalder, først til sporadisk beiting og slått.
Fra vikingtid (ca. 1000 e.Kr.) viser materialet at jernutvinning ble en viktig del av utmarksbruken. I høymiddelalderen (1200-tallet) ser det derimot ut til at området går over fra å hovedsakelig bli utnyttet til jernproduksjon, til å bli en støl med inngjerdet voll og bygninger (Ole Tveiten 2012).
¤ Jernutvinningsovn
En unik type jernutvinningsovn ligger nede ved fjorden i Holmevika. Dette er den eneste kjente såkalte evenstadovn vest for Mjøsa. Evenstadovner representerer den siste fasen av den førindustrielle jernframstillingen i Buskerud. Slike ovner var i bruk fra siste del av middelalderen og opp mot 1800-tallet enkelte steder.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet i Sudndalen viser fjellgårdene i øvre del av fylket (Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard), samt utmarksbruk og jernutvinning knyttet til Nonstølen.
Historiske og arkeologiske undersøkelser belyser på en god måte sammenhengen mellom gårdsbosettingen på Gudbrandsgard og Veslegard i jernalder og middelalder og forholdet mellom setring og jernutvinning. På Nonstølen har vi dokumentasjon på at området først ble utnyttet til jernutvinning fra 1000-tallet, for senere å gå over til mer tradisjonell støling. Dette gir området, som er representativt for store deler av jernvinneområdene i Buskerud, en spennende historie å formidle.
Ti bygninger i tunet på Gudbrandsgard ble fredet i 1924, og elleve bygninger i tunet på Veslegard ble fredet i 1941. Formålet med fredningene er å bevare tunene som kulturhistorisk og bygningshistorisk viktige eksempler på 1700- og 1800-tallets gårdsbebyggelse i øvre Hallingdal. De kulturhistoriske verdiene er særlig knyttet til helheten ved anleggene, som er typiske fjellgårder med mange ulike bygningstyper.
Av enkeltbygninger har særlig de to loftstuene høy verdi. Denne bygningstypen er typisk for Hallingdal. Alle bygninger har en høy grad av autentisitet. Kulturlandskapet omkring gårdstunene er også godt bevart. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
NYTTIGE KILDER
Ole Tveiten: Mellom aust og vest – Ein arkeologisk analyse av jarnvinna kring Langfjella i yngre jarnalder og mellomalder. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Bergen, 2012
Buskerud fylkeskommune: Sudndalslia. Arkeologisk registreringsrapport i sammenheng med reguleringsarbeid (Ole Tveiten, 2007)

Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard er en del av kulturmiljøet Sudndalen. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Kulturmiljøet Sudndalen i Hol viser sammenhengen mellom gårdsbosetning og bruk av utmarka. I Sudndalslia, blant annet ved Nonstølen, er det flere spor etter både jernutvinning og seterbruk. De tre gårdstunene på Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard inneholder over 20 freda bygninger fra 1700- og 1800-tallet. De ligger i et tradisjonelt jordbrukslandskap. Kulturmiljøet viser på en god måte hvordan en typisk gård i de øvre dalbygdene utviklet seg fra og med jernalderen, gjennom middelalderen og fram til i dag.
Kulturmiljøet ligger i Sudndalen i Hol og består av tre delområder. På nordøstsida av Sudndalsfjorden, om lag 775 moh., ligger tunene på Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard i et åpent jordbrukslandskap. På motsatt side av fjorden, i Holmevika, ligger en jernutvinningsovn. Oppe i den nordøstvendte skogkledde lia omtrent 2 kilometer i luftlinje sør for gårdstuna ligger Nonstølen.
¤Gårdstunene
Tunene på Gudbrandsgard og Veslegard ligger tett ved hverandre, med tunet på Halvorsgard litt høyere opp og lenger øst. De er omgitt av et tradisjonelt jordbrukslandskap med tidligere åker, eng og beite og et stort innslag av rydningsrøyser. Alle tre tun er varianter av firkanttunet og har en noe uregelmessig form.
Tunet på Gudbrandsgard består i dag av ti fredete hus: stue, loftstue, to loft, eldhus, låve, stall med trev, fjøs, badstue og smie. Husene er trolig bygd i perioden 1760 til 1870, med det ene loftet som det eldste.
Tunet på Veslegard består i dag av elleve fredete hus: loftstue, stolphus, eldhus, låve, stall, stall med trev, fjøs, sauestall, skåle, badstue og smie, samt et våningshus fra 1900 og en driftsbygning fra 1963. Det eldste huset er stolphuset, trolig bygd rundt 1750. Loftstua er bygd i 1771, de andre husene i hovedsak fra begynnelsen av 1800-tallet.
Tunet på Halvorsgard inneholder våningshus, stolphus, eldhus, stall og redskapshus. Våningshus og redskapshus er ombygd eller nyere, de andre er gamle tømmerhus. Det eldste er stolphuset fra tidlig på 1700-tallet. Ingen hus på Halvorsgard er fredet.
Sudndalen har i nyere tid omfattet to matrikkelgårder, Sudndalen i sør og Skøro i nord. Seinest på 1600-tallet ble Sudndalen delt i tre bruk: øvre (Gudbrandsgard), midtre (Veslegard) og nedre Sudndalen (Halvorsgard). De nåværende navnene fikk de først på 1700-tallet.
I 1732 ble det holdt utskifting mellom de tre gårdene, som fram til da hadde ligget i sameie. Både Gudbrandsgard og Veslegard ble solgt i 1745, og det finnes en oversikt over bygningene på det tidspunktet. På Veslegard var det da hele 21 hus, som alle var i forfall, og sannsynligvis står ingen av dem i dag. På Gudbrandsgard var det på samme tid nevnt 11 bygninger, de fleste i forfall.
¤ Jernutvinning ved Nonstølen
På den andre siden av Sudndalsfjorden ligger Nonstølen, som er stølen til Gudbrandsgard, nesten 1000 moh. Stølshusene er borte, men det finnes tre tufter sammen med slagghauger, blestertufter og kullgroper etter jernutvinning. Det er til sammen registrert fire jernvinneanlegg innenfor stølsvollen på Nonstølen.
Jernvinnene tyder på omfattende jernutvinning i middelalderen, der hovedvekten av dateringene ligger mellom 1050 og 1275 e.Kr. Undersøkelser av området ved Nonstølen viser at det har vært i bruk helt tilbake i førromersk jernalder, først til sporadisk beiting og slått.
Fra vikingtid (ca. 1000 e.Kr.) viser materialet at jernutvinning ble en viktig del av utmarksbruken. I høymiddelalderen (1200-tallet) ser det derimot ut til at området går over fra å hovedsakelig bli utnyttet til jernproduksjon, til å bli en støl med inngjerdet voll og bygninger (Ole Tveiten 2012).
¤ Jernutvinningsovn
En unik type jernutvinningsovn ligger nede ved fjorden i Holmevika. Dette er den eneste kjente såkalte evenstadovn vest for Mjøsa. Evenstadovner representerer den siste fasen av den førindustrielle jernframstillingen i Buskerud. Slike ovner var i bruk fra siste del av middelalderen og opp mot 1800-tallet enkelte steder.
Kulturmiljøet i Sudndalen viser fjellgårdene i øvre del av fylket (Gudbrandsgard, Veslegard og Halvorsgard), samt utmarksbruk og jernutvinning knyttet til Nonstølen.
Historiske og arkeologiske undersøkelser belyser på en god måte sammenhengen mellom gårdsbosettingen på Gudbrandsgard og Veslegard i jernalder og middelalder og forholdet mellom setring og jernutvinning. På Nonstølen har vi dokumentasjon på at området først ble utnyttet til jernutvinning fra 1000-tallet, for senere å gå over til mer tradisjonell støling. Dette gir området, som er representativt for store deler av jernvinneområdene i Buskerud, en spennende historie å formidle.
Ti bygninger i tunet på Gudbrandsgard ble fredet i 1924, og elleve bygninger i tunet på Veslegard ble fredet i 1941. Formålet med fredningene er å bevare tunene som kulturhistorisk og bygningshistorisk viktige eksempler på 1700- og 1800-tallets gårdsbebyggelse i øvre Hallingdal. De kulturhistoriske verdiene er særlig knyttet til helheten ved anleggene, som er typiske fjellgårder med mange ulike bygningstyper.
Av enkeltbygninger har særlig de to loftstuene høy verdi. Denne bygningstypen er typisk for Hallingdal. Alle bygninger har en høy grad av autentisitet. Kulturlandskapet omkring gårdstunene er også godt bevart. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Ole Tveiten: Mellom aust og vest – Ein arkeologisk analyse av jarnvinna kring Langfjella i yngre jarnalder og mellomalder. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Bergen, 2012
Buskerud fylkeskommune: Sudndalslia. Arkeologisk registreringsrapport i sammenheng med reguleringsarbeid (Ole Tveiten, 2007)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bergensbanen (1894–1909) representerer en viktig del av Norges samferdselshistorie. Rallarvegen ble bygget som en anleggsvei for å kunne frakte opp materiell i forbindelse med byggingen av Bergensbanen. Kulturmiljøet omfatter anleggsveien Rallarvegen og Haugastøl stasjon i Hol. Rallarvegen er bevart som et autentisk veianlegg fra omkring 1900. Haugastøl stasjon er et helhetlig jernbanemiljø med arkitektoniske, bygningshistoriske og jernbanehistoriske verdifulle bygninger bygd i perioden 1903–1908.
Kulturmiljøet omfatter Haugastøl stasjon i Hol og anleggsveien Rallarvegen som går langs Bergensbanen fram til fylkesgrensa til Hordaland. Kulturmiljøet strekker seg gjennom et høyfjellslandskap på Hardangervidda. Hallingskarvet ligger nord for Bergensbanen.
Stortinget vedtok at det skulle bygges en jernbaneforbindelse mellom Christiania og Bergen i 1894. Byggingen av Bergensbanen var et stort samferdsels- og industriprosjekt som kostet over et helt statsbudsjett. Bergensbanen ble offisielt åpnet av kong Haakon i 1909, og jernbaneforbindelsen var viktig for å knytte Østlandet og Vestlandet sammen og forkorte reisetiden. Den raskeste veien fra Bergen til Kristiania hadde tidligere foregått med dampskip og tog langs kysten, en reise som tok tre døgn.
Bergensbanen var et stort og krevende jernbaneprosjekt. Det måtte bygges anleggsveier fra Geilo, Voss og Flåm fram til traseen der banen skulle ligge for å kunne frakte materiell, utstyr og forsyninger. Rallarvegen ble derfor bygget.
¤ Rallarvegen
Rallarvegen starter på Haugastøl stasjon og følger Bergensbanen til Finse, Hallingskeid og Myrdal før den fortsetter langs Flåmsbanen til Flåm. Rallarvegen er 82 kilometer lang og anleggsveien ble bygget før arbeidet med selve jernbanestrekningen kunne starte. Rallarvegen har navn etter anleggsarbeiderne – rallerne. Det arbeidet over 2000 anleggsarbeidere med byggingen av Bergensbanen.
Materiell og andre varer ble fraktet gjennom Hallingdal til Ustaoset og videre med ferjetransport over Ustevatnet til kaia på Haugastøl. Det ble blant annet fraktet dynamitt fra Engene gamle dynamittfabrikk (Nitroglycerin Compagniet) utenfor Sætre i Hurum.
Det er bevart flere bruer og murer langs Rallarvegen. Det ligger også flere vokterboliger og sikringsboder langs veien. Flere av disse er i privat eie.
¤ Haugastøl stasjon
Haugastøl stasjon (988 moh.) representerer endepunktet for Rallarvegen i øst, hvor videre transport av materiell og varer ble gjort med ferge over Ustevatnet, der det var kai. Haugastøl stasjon består av stasjonsbygning og uthus fra perioden 1903–1908 samt Sløtfjord vokterbolig fra 1904.
Bygningene er tegnet av Paul Armin Due, en av de ledende jernbanearkitektene i den store utbyggingsperioden omkring 1900. Det ble brukt lokal stein i første etasje og bindingsverk i halvetasjen over. Stasjonene på Finse og Myrdal ble bygd etter samme type.
Flere av stasjonene langs Bergensbanen er tegnet etter Paul Armin Due (Due d.y.) sine bygningstyper for Bergensbanen. Mange av disse er verneverdige og er representative for tidens stilarter, blant annet sveitserstil, historisme, dragestil og jugendstil.
Bergensbanen (1894–1909) representerer en viktig del av Norges samferdselshistorie. Anleggsveien Rallarvegen er et godt bevart veianlegg fra omkring 1900, og Haugastøl stasjon er et helhetlig jernbanemiljø med arkitektoniske, bygningshistoriske og jernbanehistoriske verdifulle bygninger oppført i perioden 1903–1908. Kulturmiljøet har høy sjeldenhetsverdi, opplevelsesverdi og autentisitet.
Haugastøl stasjon ble fredet etter kulturminneloven i 2002. Rallarvegen ble gjenåpnet som sykkelvei i 1974 og er i dag en av Norges mest populære sykkelturer.
Jernbaneverket: Landsverneplan for jernbanen
Magne Fugelsøy: Landsverneplan for jernbanen. Dette for Landet velsignede Transportmiddel. Bok 1, og Landsverneplan for jernbanen. Respekten for Forfædrendes Værk. Bok 2
Eivind Hartmann, Øistein Mangset og Øyvind Reisegg: Neste stasjon. En guide til jernbanens arkitekturhistorie (Gyldendal, 1997)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
I bygdene rundt Hardangervidda har det gått sagn om massefangstanlegg for rein både vest og øst for vannskillet. De fleste anleggene ligger i vest, men ved Store‑Krækkja i Hol er det i senere tid oppdaget og undersøkt spor etter både slaktebuer og små varder som har skremt reinen på vannet. Kulturmiljøet Krækkja inneholder det eneste synlige eksemplet på denne formen for jakt i Buskerud. Hovedperioden for massefangsten er middelalder, og kulturmiljøet Krækkja representerer en av de eldste formene for førindustriell produksjon av livsmiddel i Buskerud. Massefangsten ga både store mengder kjøtt, samt gevir til produksjon av kammer m.m., langt ut over det lokale behovet.
Vannet Store‑Krækkja ligger i høyfjellet, 1150 meter over havet og ca. 9,5 km i luftlinje sørvest for Haugastøl. Kulturmiljøet Krækkja ligger i Hardangervidda nasjonalpark og innenfor landskapsvernområdet Skaupsjøen/Hardangerjøkulen.
Kulturminnene rundt Krækkja viser at området har vært benyttet til jakt, fangst og fiske siden steinalderen. Det finnes flere boplasser langs strendene og fangstgraver for rein i området rundt vannet.
På eidet (Svoi) mellom Krækkja og Ørteren er det spor etter et massefangstanlegg med bevarte varder og steingjerder som har drevet reinsdyrflokkene på høsttrekk ned mot Krækkja og ut i vannet. Ruiner etter store steinbuer ligger på den andre siden av vannet, hvor slakten foregikk. Slakteavfallet ligger i store dynger utenfor steinbuene.
Beindyngene viser at fangsten var effektiv, og det ble drevet regelrett massefangst av rein, både på 200‑tallet og særlig på 1200‑tallet. Liknende ruiner finnes også i nordenden av Ørteren, men disse er nå neddemt. Arkeologiske registreringer er i senere tid utført på Svoi, og det er nylig foretatt utgravninger i beinhaugene ved ruinene av steinbuene på motsatt side av vannet.
Ved nordvestsiden av vannet ligger Krækkja turisthytte, som er den første DNT‑hytta som ble oppført på Hardangervidda i 1879. Den gamle hytta er i dag helt innbygd i det store, moderniserte hyttekomplekset. Turiststien fra Fagerheim Fjellstugu til Krækkja turisthytte passerer over Svoi.
Det er registrert spor av flere bevarte fangstanlegg for rein på Hardangervidda, men massefangstanlegget for rein ved Krækkja og på Svoi er det eneste eksemplet som er kjent i Buskerud. Området har stor opplevelsesverdi og kunnskapsverdi.
Steinbuene og fangstsystemene med varder er automatisk fredete kulturminner. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Svein Indrelid: Oppdagelser på Hardangervidda (Fagbokforlaget, 2014)

Fekjo gravfelt er et av landets høyestliggende gravfelt fra vikingtid. Få fjellbygder i Buskerud var bosatt på den måten som Ustedalen var i vikingtid, og tilgangen til ressursene i fjellet må ha spilt en viktig rolle for de som levde her. Vi kjenner til flere jernvinneanlegg i nærheten av gravfeltet, men også fangstanlegg. En gammel ferdselsvei går gjennom feltet, og kontakten over fjellet og nedover dalen var viktig i handelen med ulike varer, både fra mer sentrale jordbruksbygder i sør og vestfra over fjellet.
Fekjo gravfelt ligger på en slette i dalbunnen om lag 2,5 km vest for Geilo sentrum, like nord for Ustedalsfjorden.
¤ Gravfelt
Fekjo gravfelt består av i alt 17 gravhauger fra vikingtid. Her er både langhauger og rundhauger, men alle er relativt lave. Dette er det eneste eksisterende gravfeltet med jordhauger vi kjenner til i øvre deler av Buskerud.
Noen kilder beretter at den gamle Nordmannsslepa mellom Geilo og Hardanger går like gjennom feltet. Ti av haugene ble arkeologisk utgravd av Bjørn Hougen i 1923. Det ble funnet flere gjenstander som forteller om livene til de som levde i fjellbygda Ustedalen. Utgravingene bekreftet at gravfeltet er fra 800–900‑tallet e.Kr., altså vikingtid.
I den ene av langhaugene ble det gjort funn som er typiske for en kvinnegrav fra vikingtid. Her lå en øks av jern, kniv, deler av et skrin, hank, klinknagler, synål av jern, perler av glass samt kull og brente bein. Det ble også funnet flere saker, men ingen svært rike funn målt etter andre gravfunn fra samme tid.
De fleste gravhaugene fra jernalderen er tolket til å være oppført over en fri bondestand som eide jorden selv. Gravgavene ville komme til nytte i livet etter døden, og en rik grav kunne vise at personen i graven var av høy byrd.
¤ Jernvinner og kullgroper
Det er flere kullgroper og jernvinner like ved gravfeltet. En jernvinnelokalitet med jernvinner fra både eldre og yngre jernalder er tatt med i kulturmiljøet. Jernvinnene ligger på de såkalte Kvernhaugene.
Jernvinnene kaster lys over denne viktige næringen i Ustedalen og er trolig en viktig faktor for at det ble attraktivt å bosette seg her i jernalder.
Fekjo gravfelt ligger skjermet og fint til i et uforstyrret kulturlandskap og kan oppleves sammen med jernvinner. Kulturmiljøet har høy opplevelsesverdi og ligger relativt uforstyrret til i et tilrettelagt turområde. Fekjo framstår som et spesielt gravfelt og er også et av svært få i landet som ligger så høyt.
Fekjo gravfelt er det eneste vi har igjen i sitt slag i øvre Buskerud. Vi vet at det tidligere har vært flere slike felt, blant annet på Feten i Hemsedal, men disse er i dag enten dyrket bort eller fjernet på annet vis.
Den store jernproduksjonen må, sammen med omfangsrik jakt, ha vært viktig for livet i fjellbygdene. At det er oppført et gravfelt på Fekjo vitner om hvor viktige disse utmarksressursene har vært, og at de gjorde det mulig for jernalderens gårdsfolk å slå seg ned i Ustedalen. Avkastningen fra jordbruket var trolig sparsom, men varene fra utmarka må ha vært svært attraktive i mer sentrale jordbruksstrøk langt fra fjellet.
Gravhaugene og jernvinnene er automatisk fredete kulturminner. De er markert i kartet. Gravfeltet ligger innenfor område avsatt til bevaring i kommunedelplan for Geilo.
Lars Reinton og Sigurd S. Reinton: Folk og fortid i Hol, bind I
Buskerud fylkeskommune: Prosjekt Nordmannsslepene, rapport 2001

Dagali‑Seterdalen er rik på kulturminner fra svært ulike perioder av vår forhistorie. Kulturminnene forteller om utviklingen og utnyttingen av ressursene i fjelltraktene inn mot Hardangervidda helt fra steinalderen og fram til i dag. Langs de gamle slepene finnes både steinalderboplasser, jernvinner med blestertufter og kullgroper, fangstanlegg, gravhauger, læger, steinbuer og setrer. På Kolsfet skal det også etter tradisjonen ha vært en markedsplass.
Kulturmiljøet er avgrenset til de innerste delene av Dagali‑Seterdalen, hvor tettheten av arkeologiske kulturminner er størst. Kulturmiljøet ligger mellom 950 og 1075 meter over havet.
Seterdalen har av enkelte blitt omtalt som innfallsporten til Hardangervidda. Med god rett vil mange mene det om en kjører veien inn fra Dagali til Hårånatten for å ta beina fatt videre mot Heinseter, eller vil fiske langs Numedalslågen. Landskapet innerst i dalen virker ved første øyekast urørt, men en skal ikke lete lenge før en ser at hele området har vært utnyttet av folk før. Gjerne til ulike tider og i svært ulike former, men samlet gir det inntrykk av stor intensitet i ressursutnyttingen.
¤ Steinalderboplasser
Det er registrert flere oppholdssteder og boplasser fra steinalderen rundt Ossjøen. Lokalitetene er lite undersøkt, men gir et godt bilde av hvor lenge området har vært brukt av mennesker. Lokalitetene viser også hvor viktig ferdselen langs de store vassdragene var for de første jegerne på Hardangervidda.
Flere av steinalderlokalitetene vi kjenner til fra fjellvassdrag og øvre dalbygder er funnet som følge av reguleringer av vann på 1900‑tallet. Ossjøen er derimot ikke regulert, og steinalderboplassene ligger fortsatt langs dagens strender, ca. 951 moh.
¤ Fangstanlegg
Det er registrert over 40 fangstgroper i system ved Låglitunga. Fangstgropene har vært brukt til å fange reinsdyr, sannsynligvis en gang i jernalderen. Gropene ligger ikke langt fra jernframstillingsanlegg og kullgroper, men det er usikkert om de er samtidige. Sannsynligvis er fangstgropene noe eldre enn jernvinnene. Fangstsystemet kan sees i sammenheng med de store fangstanleggene i Dyregravshalle og ved Skarvsvatnet.
¤ Jernframstilling og kullbrenning
Det er registrert flere jernvinner like inntil stien eller slepa fra Åan turisthytte til Hein og langs Numedalslågen og Låglitunga. Jernvinnene er fra vikingtid og middelalder og har svært høy pedagogisk verdi, ettersom slagghauger, blestertufter og mulige ovnsteder er tydelige i terrenget.
Kullgropene ligger spredt i terrenget over jernvinnene og viser på en god måte forbindelsen mellom dem.
¤ Arkeologiske funn – gravfunn og gravhauger
Det er gjort arkeologiske funn på Bekkenseter og ved Bjordalsbekken. Ved Bekkenseter er det funnet et fragment av en skafthulløks fra jordbrukssteinalderen, og ved Bjordalsbekken ligger en gravhaug med det som er tolket som en kvinnegrav.
Graven er undersøkt, og det ble blant annet funnet fire glassperler og en armring i bronse. Kanskje kan gravfunnet sees i sammenheng med hvor viktig kontakten over fjellet var i gammel tid, og ikke minst ressursutnytting i nærområdet. Jakta og fangsten har, sammen med utvinningen av jern, skapt livsgrunnlag langt inn mot fjellet. Gravhaugene kan vitne om fast bosetting så langt tilbake som jernalderen.
¤ Nordmannsslepene og gammel markedsplass
To sidegrener av Nordmannsslepene kommer ned i Dagali‑Seterdalen. Den ene, Hein–Ossjøen, går i samme trasé som den nordre Nordmannsslepa fra Halnelægeret, før den brekker av sør for Krækjanuten og går forbi Grønenuten og Bjordalsvatnet ned til Åan. Den andre, Hein–Ossjøen, følger Heinelve fra Hein turisthytte videre mot Kolsfet.
Slepene er ferdselsveiene og kommunikasjonsårene over fjellet fra gammel tid. Her gikk driftekarer med fe og handelskarer fra både øst og vest for å handle på markeder. I middelalderen må handel med produkter som jern og skinn ha vært viktig. For gårdene i fjellbygdene kan dette ha vært avgjørende byttemidler mot korn, salt og andre varer fra mer sentrale jordbruksstrøk.
På Kolsfet skal det ha vært en slik markedsplass. I Prosjekt Nordmannsslepene (2001) vises det til Lowzows kvadratmilkart fra 1847, der det blant annet står: «Laagens søndre Strandbred er meget flad om Kolsfet og noget ovenfor. Paa denne slette skal, ifølge et meget bekjent sagn, engang have staaet en Kjøbstad ved Navn Kolsfet. Noget nærmere herom vidste man ikke at fortelle. Imidlertid skal Manden Lars Haarenatten fra Dagalid, der var bekjent som meget paalidelig, have forsikred at han har set Beskrivelse om denne Kjøbstad i et gammelt Skindbrev.» (Fønnebø 1988: 129).
¤ Steinlægre og setrer
Det finnes både læger og setrer i området, med både ruiner og stående bygninger. Steder som Bekkenseter, Heinoslægeret, Albriktslægeret, Hårånatten og Kolsfet forteller om seterbruk gjennom lange tidsrom. Innenfor kulturmiljøet ligger det i dag nærmere ti setrer, som har vært langsetrer til gårder i hovedbygda i Dagali.
Flere setrer har tilhørt gården Hagen 97/2, blant annet Hegnun, Hårånatten, Hølet samt nedre og øvre Bekkenseter. Det ble flyttet mellom setrene i løpet av sommeren, trolig for å utnytte beitene best mulig. Ingen av setrene er lenger i tradisjonell bruk, men de fleste har seterbuer eller hytter som fortsatt brukes.
På Urdeli ser det ut til at setervollen har vært oppdyrket, mens de andre vollene ikke er ryddet for stein. Driften på Urdeli varte til 1990‑årene. Alle setervollene er fortsatt åpne, men har stort innslag av einer. På Urdeli, Hårånatten, Hølet og Bekkenseter er det bevart seterhus i stein. På nedre Bekkenseter kan en se ildsted, noe som viser at dette har vært ei seterbu. På Hårånatten er ei steinbu med tømmerrøst restaurert; den antas å være fra 1700‑tallet. Her finnes også ei løe i stavverk plassert på en høy steinmur, noe som er uvanlig.
Det finnes også enkelte seterhus i tømmer og et par fjøs i bindingsverk, oppført på 1900‑tallet. Åan er i en særstilling med mange eldre tømmerhus. På Nysetra er det ei tradisjonell treroms bu, med kokehus i stavverk, samt bu og mjølkebu i tømmer.
Det blir fortalt at en familie var fastboende på Albriktslægeret tidlig på 1800‑tallet. Dersom de bodde der i 20 år, ville jorda bli deres, men de flyttet etter noen år ned i bygda, og stedet ble senere brukt som felæger. I 1920–1930‑årene var det seterdrift her. På Hårånatten skal det også ha vært fast bosetting fram til slutten av 1700‑tallet.
¤ Hytter
Innenfor kulturmiljøet er det svært få hytter. Den eldste hytta i Seterdalen ligger lengst vest på setervollen til Hårånatten. Dette er en tømmerhytte fra 1914, bygget for grosserer Richard Henrichsen. Etter revolusjonen i Russland i 1917 fikk han økonomiske problemer og måtte selge hytta til eieren av setra. Hytta ble deretter brukt som turisthytte fra 1923 og i om lag 20 år framover. En modell av hytta sto på verdensutstillingen i 1914. På Åan seter har det vært turisthytte siden 1925.
Kulturmiljøet Dagali‑Seterdalen har høy opplevelsesverdi, da kulturminnene ligger i et relativt urørt landskap. Størsteparten av kulturmiljøet ligger innenfor Hardangervidda nasjonalpark og dekker flere sentrale historiske utviklingsfaktorer i Buskerud.
Her er kulturminner knyttet til jakt, fangst og fiske, jordbruk og utmarksnæring, ferdsel og kommunikasjon, handel, industri og håndverk, samt religion og trosutøvelse. Kulturmiljøet inneholder flere av de viktigste elementene som forteller om utviklingen og utnyttingen av ressursene inn mot fjellet i gammel tid. Kulturminnene kan oppleves i sammenheng langs de gamle slepene.
Her finnes flere godt bevarte setervoller med mange eldre bygninger som forteller om seterbrukets store betydning i fjellbygdene i Buskerud. Jernvinnene, fangstanleggene, steinalderboplassene og gravstedene er automatisk fredete kulturminner. De fredete kulturminnene er markert i kartet.
Buskerud fylkeskommune: Prosjekt Nordmannsslepene, rapport 2001
Buskerud fylkeskommune: Registreringsnotat (2013)
Høyfjellskommisjonens rapport 1909–1910
Reidar Fønnebø: Langs nordmannsslepene over Hardangervidda (Universitetsforlaget, 1988)

Dette kulturmiljøet er trolig det området i Buskerud som best representerer jordbruket på flatbygdene med mange større gårder. Kulturmiljøet Steinssletta – Norderhov er svært rikt på kulturminner og har et tidsspenn som strekker seg fra steinalderen og fram til i dag. Det har en spesiell plass i den tidlige norgeshistorien med tilknytning til Halvdan Svarte og Olav den hellige.
Deler av området har et storgårdslandskap med store og godt bevarte eldre bygninger. Sammenhengen mellom gårdene og de tidligere husmannsplassene er fortsatt lett å lese. Her er få nyere endringer i landskapet. De viktigste elementene i dette kulturmiljøet er Norderhov middelalderkirke og prestegård, Halvdanshaugen, gårdstunene på Stein og Hesselberg, samt tunet på Mo (eventyrsamleren Jørgen Moe).
Kulturmiljøet strekker seg fra sørenden av Steinssletta i sør til Hvervenmoen rett sør for Hønefoss i nord, og omfatter rundt 17 km². Innenfor området ligger Ringåsen, som for en stor del er bebygd med nyere villaer, og Hurumåsen/Burudåsen, kalkfuruskog som er fredet som naturreservat. Det øvrige arealet er jordbruksområde.
Den egentlige Steinssletta er et fulldyrket slettelandskap med de største og eldste gårdstunene på mindre høyder. Landskapet rundt Norderhov kirke stiger slakt og jevnt opp mot Tandberg‑gårdene i nord. Også her er det meste av arealet fulldyrket.
Området inneholder mer enn 70 gårder av ulik størrelse, fra storgårder i Buskerud‑sammenheng til tidligere husmannsplasser. De fleste gårdene er av gjennomsnittlig størrelse og har tun med variert bebyggelse. De større gårdene har et relativt stort antall verneverdige bygninger, spesielt våningshus, sidebygninger og stabbur, mens driftsbygningene ofte er mer ombygd. Mange av de tidligere husmannsplassene har bebyggelse fra midten av 1900‑tallet.
De viktigste enkeltelementene i landskapet er Norderhov middelalderkirke og prestegård, Halvdanshaugen, samt gårdstunene på Stein og Hesselberg med fredete hovedbygninger. Tunet på Mo, med tilknytning til dikteren og eventyrsamleren Jørgen Moe, har også særlig verdi.
¤ Steinssletta i forhistorisk tid
Flere av gårdene på Steinssletta har gravfelt eller gravhauger i tilknytning til tunene. På Tandberg lengst i nord ligger det to større gravfelt. Området er også rikt på funn fra jernalderen, blant annet gravfunn fra yngre jernalder på Mo og Hårum.
Fra gravfeltet Stavhella på Tandberg er det gjort funn fra både bronsealder og jernalder. Det er også gjort mange funn fra steinalderen, blant annet skafthulløkser og flintsigd fra Stein, skafthulløkser, flintflekker og meisel fra Mo, slipestein og økser fra Hårum samt skafthulløkser og steinklubbe fra Bjørnstad.
Den store gravhaugen Halvdanshaugen, på sletta nord for Stein gård, har lenge vært knyttet til historien om kong Halvdan Svarte, slik den ble nedskrevet av islandske forfattere på 1100‑tallet. Ifølge de eldste kildene druknet han i Randsfjorden og ble brakt til Stein og gravlagt der. Arkeologiske undersøkelser har påvist to byggetrinn i haugen, ett fra 300–400‑tallet og ett fra 800–900‑tallet. Dette siste byggetrinnet samsvarer med tiden for Halvdan Svartes død.
¤ Bygninger og anlegg
Mange av gårdstunene har fått sin nåværende plassering som følge av en omfattende utskifting omkring 1900. Følgende utdrag er hentet fra bygdebok for Hole:
I 1894 ble det, etter anmodning fra Mads Andersen Øderaa, påbegynt en utskifting som etter hvert omfattet de fleste gårdene i Steinsfjerdingen. Utskiftingen møtte sterk motstand hos flere gårdbrukere, men med loven i hånd gjennomførte utskiftningsretten det som i ettertid er blitt kalt en av de mest omfattende jordutskiftingene i Norge. Seks gårdstun måtte flyttes, et tjuetalls bruk fikk endrede grenser, og århundrelange bånd mellom slekter, tun og jord ble brutt.
¤ Norderhov kirke
Norderhov kirke er en av flere middelalderske steinkirker på Ringerike. De eldste delene er hovedskipet og tårnet. Kirken ble utvidet i 1880‑årene.
¤ Norderhov prestegård
På motsatt side av den gamle kongeveien ligger prestegården. Den er kjent for «Svenskeslaget» under Den store nordiske krig i 1716, da prestekona Anna Colbjørnsdatter innlosjerte svenske soldater og skjenket dem fulle slik at norske styrker kunne sette dem ut av spill.
Anlegget består blant annet av hovedbygning, stuebygning (Munkestua), stabbur og en stor driftsbygning. Hovedbygningens eldste del, som inneholder Svenskestua, ble oppført i 1635. Bygningen ble senere påbygd til to etasjer på 1700‑tallet og senere ombygd. Den er erklært fredet.
Munkestua er en mindre toetasjes tømmerbygning med første etasje fra ca. 1712 og andre etasje fra 1760‑årene. Rett sør for prestegården lå bygdas kornmagasin, bygd i 1820 og flyttet i 1869 til Helgelandsmoen. Bygningen er fredet.
¤ Stein
Stein er den største gården på Steinssletta og var kongsgård i vikingtid. På 1600‑ og 1700‑tallet var den frigård for offiserer og senere futegård. Tunet ligger på en markant høyde med vid utsikt. Her finnes ruiner etter en steinkirke oppført i siste halvdel av 1100‑tallet, trolig erstatter for en eldre trekirke. Kirken brant på 1600‑tallet og har siden forfalt.
Av bygningene i tunet kan nevnes en fredet hovedbygning fra 1823, oppført for sorenskriver Gabriel Fougner, samt en stor driftsbygning fra 1880.
¤ Hesselberg
Hesselberg er en av flere storgårder nær Norderhov kirke. Flere av eierne var lensmenn. Det store firkanttunet inneholder blant annet hovedbygning, en ombygd svalgangsbygning fra 1700‑tallet, stabbur, steinkjeller og en stor driftsbygning fra 1870‑årene.
Hovedbygningen i rokokkostil ble bygd i 1771 for lensmannen Abraham Hesselberg. Deler av interiøret er dekorert av Peder Aadnes, en av bonderokokkoens fremste kunstnere.
¤ Mo
Mo er en av de største gårdene i området og kjent gjennom Jørgen Moes diktning. Han ble født her i 1813. Tunet er et stort firkanttun med våningshus, kårbygning, stabbur og driftsbygning. Det eldste huset er kårbygningen, som består av to sammenbygde hus; den eldste delen skal være fra 1565.
Tidligere stod her også det såkalte gesellet, en rappet toetasjes tømmerbygning der farende folk kunne overnatte. Driftsbygningen, som fikk sin nåværende form i 1900, inneholder en spesielt stor tømmerlåve. Den mest særpregede bygningen er dukkestua fra tidlig 1800‑tall, omtalt som Lille‑Beates dukkestue i Jørgen Moes fortellinger.
Området Steinssletta – Norderhov har en spesiell plass i den tidlige norgeshistorien med tilknytning til Halvdan Svarte og Olav den hellige. Som Buskeruds representant innenfor Utvalgte kulturlandskap vurderes området til å ha nasjonal verdi.
Deler av Steinssletta–Norderhov har et storgårdslandskap med store og godt bevarte eldre bygninger. Det er dette området som klart best forteller historien om de største gårdene i Buskerud. Sammenhengen mellom gårdene og de tidligere husmannsplassene er fortsatt lett å lese. Landskapet har gjennomgått få endringer gjennom siste halvdel av 1900‑tallet.
Steinssletta er Buskeruds representant i Utvalgte kulturlandskap i jordbruket. Halvdanshaugen, Stein gård, Stein kirkested, Hole prestegård, Hole kirkested og Helgelandsmoen er fredet etter kulturminneloven.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Forslag til skjøtselsplan utarbeidet i forbindelse med Utvalgte kulturlandskap
Utvalgte kulturlandskap i jordbruket

Den Bergenske Kongevei over Krokskogen i Hole er en svært godt bevart og tidstypisk vei fra begynnelsen av 1800‑tallet. Veien ble offisielt åpnet i 1807 og var en del av hovedveien mellom Kristiania og Bergen fram til 1858. Veien går gjennom et landskap som er lite endret siden den var en del av hovedveinettet i Norge, og kulturmiljøet forteller om en viktig del av vår ferdselshistorie.
Kulturmiljøet omfatter en veistrekning over Krokskogen som strekker seg fra kommunegrensa Hole/Bærum til Kleivstua, og Krokkleiva ned til Sundvollen.
Oppgangstidene innenfor bergverks‑ og sagbruksdriften medførte et økt behov for kjøreveier. Den første offentlige kjøreveien i Norge ble bygd mellom Kongsberg og Haugsund (Hokksund) allerede på 1620‑tallet. På slutten av 1700‑tallet og utover på 1800‑tallet ble det bygd flere kjøreveier mellom de større byene. Disse veiene dannet hovedforbindelser mellom landsdelene og ble kalt kongeveier, senere hovedveier.
Den Bergenske Kongevei er en om lag 15 kilometer lang strekning som går fra Lommedalen i Bærum til Sundvollen i Hole. Veien ble offisielt åpnet i 1807 og var en del av hovedveien mellom Kristiania og Bergen fram til 1858.
Veien er bygd etter det franske prinsipp og går mest mulig i rette linjer. Den følger i stor grad terrenget og er stedvis oppbygd med steinmurer i tørrmur. Den vestligste delen, fra den tidligere skysstasjonen Kleivstua og ned til Sundvollen, kalles Krokkleiva og er svært bratt. Det finnes flere innhogde rodemerker langs veien.
Kongeveien ble en turistmagnet fra midten av 1800‑tallet. Både konger, malere og diktere besøkte området. Flere kunstnere har foreviget Kongens utsikt og Dronningens utsikt, hvor det er vidt utsyn over Hole. Kongens utsikt fikk navn etter kong Karl Johan, som besøkte stedet i 1832, mens Dronningens utsikt er oppkalt etter dronning Désirée, som besøkte stedet noen år tidligere.
Det ble bygd mange skysstasjoner langs hovedveiene i Norge utover på 1800‑tallet. Kleivstua på Krokkleiva er en av de eldre skysstasjonene som er bevart. Kleivstua ble ombygd fra seter til skysstasjon tidlig på 1800‑tallet, men er senere både ombygd og tilbygd.
Den Bergenske Kongevei er i dag en populær turvei, men brukes også som skogsbilvei og adkomstvei for fastboende og hytteeiere.
Veistrekningen framstår som en svært godt bevart vei fra begynnelsen av 1800‑tallet, bygd etter det franske prinsipp. Veianlegget vurderes som representativt for denne typen veier og har høy opplevelsesverdi. Den Bergenske Kongevei går gjennom et landskap som er lite endret siden veien var en del av hovedveinettet i Norge, og kulturmiljøet bidrar til å fortelle om vår ferdselshistorie.
Den Bergenske Kongevei er oppført i Statens vegvesens verneplan, og Krokkleiva ble fredet i 1957.
Statens vegvesen: Vegvalg. Nasjonal verneplan – Veger, bruer og vegrelaterte kulturminner