Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Setring, basert på utnyttelse av beiteressursene i utmark, var viktig i jordbruket. Kulturmiljøet Raje i Kongsberg forteller historien om skogsetrene, som i dag er sjeldne. Her er bevart både seterhus og deler av det åpne seterlandskapet.
BELIGGENHET
Raje ligger ca. 15 kilometer sørvest for Kongsberg, i skogsterrenget nord for Skrimfjella.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet omfatter Rajehaugen, en markert høyderygg ca. 500 moh., og de to Haugplass‑setrene omtrent én kilometer lenger sør. På Rajehaugen er det flere setervoller med en del bevarte eldre seterhus, men også ganske mange hytter av ulik alder. Her er også to større turisthytter. Noen av løkkene er fortsatt åpne.
På Haugplass‑setrene er landskapet enda bedre bevart. Her finnes også flere eldre seterhus og bare et par hytter.
Raje er for øvrig kjent for den sjeldne orkideen søstermarihand, noe som har gitt området svært høy botanisk verdi i forbindelse med Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud.
Et sagn forteller at det har vært bofaste folk på Raje, med Raval som konge, og at han har gravd ned en stor skatt her. Dette kan ha vært rundt år 1000.
¤ Seterdrift
«Raiesetter» er nevnt fra biskop Jens Nilssøns visitasreise i 1595, og det er antatt at det var seterdrift her allerede et par hundre år tidligere. Seterstullene har tilhørt gårdene Bø, Gunnes og Øyen i Ytre Sandsvær. I 1762 ble det lov å anlegge husmannsplasser i skogen her, som da var leid av Kongsberg Sølvverk. De to Haugplassene ble da anlagt og var fast bebodd til henholdsvis 1848 og 1893. Deretter ble de brukt som setrer. Seterdrifta på Raje tok slutt midt på 1900‑tallet. Den gamle ferdselsveien fra Sandsvær til Telemark gikk over Raje. Det har også vært jernutvinning i området.
VERNEVERDI
Raje er et eksempel på skogsetrene, en type kulturmiljøer som har vært utbredt i dalbygdene i Buskerud. De aller fleste skogsetrene i fylket har gått ut av bruk og husene har forfalt. På Raje er det bevart både seterhus og deler av det åpne seterlandskapet. To større turisthytter forteller også om hvilken betydning turismen har hatt i området. Det er dessuten en historisk forbindelse til Kongsberg Sølvverk.
Orkideen søstermarihand har gitt området svært høy botanisk verdi i forbindelse med Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud.
Rajehaugen og Haugplass‑setrene ble regulert til spesialområde bevaring i 2005. Det aller meste av kulturmiljøet ligger innenfor bevaringsområdet.
NYTTIGE KILDER
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Gerd Næss: Seterdrift i Sandsvær (1992)

Liahengsle er en del av kulturmiljøet Numedalslågen og Labro. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Numedalslågen er et viktig vassdrag i Buskerud, og det finnes mange spor etter virksomhet langs elva, blant annet historiske spor etter tømmertransport og et industrimiljø på Labro i Kongsberg. Kulturmiljøet omfatter en del av Numedalslågen for å fortelle om bruken av vassdragene til transport av tømmer fra 1600‑tallet og utover. Kulturmiljøet på Labro forteller om utnyttelsen av vannressursene til industri og kraftproduksjon fra andre halvdel av 1800‑tallet og utover på 1900‑tallet.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter to delområder: et område med hengsler og kar i Numedalslågen samt industristedet Labro. Industrimiljøet ved Labrofossen ligger rundt fem kilometer sør for Kongsberg, og fylkesvei 286 går i bru over elva.
Numedalslågen har sin kilde på Hardangervidda og munner ut i havet ved Larvik. Det er flere sideelver til Lågen, blant annet Lyngdalselva, Vrengja og Gjuva.
BESKRIVELSE
¤ Tømmerfløting i Numedalslågen
Fløting av tømmer har vært en viktig næring i Buskerud. Tømmer ble transportert nedover vassdragene til sagbruk, til eksport, til bergverk og til fabrikkene i de sørlige delene av fylket. Norsk tømmer var etterspurt i Europa allerede i middelalderen, og eksporten vokste. Tømmeret ble sendt med skip til kontinentet og handelen ble styrt av kjøpmenn i byene ved kysten. Drammen var en av de viktigste byene for eksport av trelast.
Kongsberg Sølvverk hadde også stort behov for tømmer i forbindelse med bergverksdriften, og dette bidro til at tømmerfløtinga i Numedalslågen og dens sideelver fikk stort omfang. Virksomheten ga arbeid til mange dambyggere, tømmerhoggere og fløtere.
Fløtinga i Numedalslågen opphørte i 1979. Det er imidlertid bevart flere tydelige spor etter denne virksomheten i vassdraget i Buskerud, slik som dopper, hengsler og kar. Like nord for bybrua på Kongsberg finnes flere fløtningsinnretninger, blant annet brukar og hengsler, som vitner om fløtingen i vassdraget. Lensene er imidlertid borte. Lia‑hengsle, om lag to kilometer nord for bybrua, er fra 1864. Her ble tømmeret sortert før det ble sendt videre.
Det er også bevart en lang tømmerrenne på Labro som skulle føre tømmeret forbi fossen. Tømmerrenna på Labro gikk fra inntaket til Labro kraftstasjon og videre forbi inntaket til Grønvollfoss kraftstasjon og var om lag 2200 meter lang.
Den øverste delen av tømmerrenna, fra inntaket og fram til nedsiden av damhuset, ligger delvis i utsprengt tunnel og delvis i et støpt rør, og er laget av stål. Resten av renna er bygd i tre. Slik den framstår i dag, har den sett ut siden 1912. Da Grønvollfoss kraftstasjon ble revet, ble det nederste partiet av tømmerrenna fjernet, men ellers er anlegget nesten komplett. Særlig det 54 meter lange brospennet ved Labro kraftstasjon, hvor tømmerrenna krysser Numedalslågen, er et iøynefallende og imponerende syn.
¤ Industristedet Labro
Det er lange tradisjoner for bruk av vannkraft på Labro. Her har det vært mølledrift, sagbruk, tømmerfløting og tresliperidrift. Det ble også anlagt en sølvholdig blygruve på Labro i 1538, en av de eldste gruvene i området. Senere er vannressursene blitt utnyttet til kraftproduksjon, og Skollenborg kraftverk er fremdeles i drift.
Med få unntak ble det meste av bygningsmassen på Labro oppført i tresliperiperioden 1872–1917, hovedsakelig tidlig i perioden. Bygningen som i dag rommer Galleri Labro, ble for eksempel oppført som stall for tresliperiets hester. Hestene ble brukt til transport av tremasse fra tresliperiet til Skollenborg jernbanestasjon, før man i 1890‑årene bygde taubane til dette formålet.
Av selve tresliperiet står bare to hvelvede kjellerrom igjen. De stammer fra det andre tresliperiet som ble oppført på Labro, og som lå der administrasjonsbygningen til Skollenborg kraftstasjon ligger i dag.
Labromuseene – Norsk Vassdragsmuseum, Numedalslågens fløtningsmuseum og Norsk Vegmuseum Labro – holder i dag til i de historiske bygningene på Labro. Museene formidler vassdrags‑, fløtnings‑ og veihistorie.
¤ Labro Træsliperi og kraftverk
Labro Træsliperi kjøpte rettighetene til fossen i 1872, og Labro utviklet seg raskt til et viktig industristed. Tresliperiet var et av de største i Norge på slutten av 1800‑tallet og var i drift fram til nedleggelsen i 1917. Virksomheten hadde stor betydning for sysselsettingen i Øvre Sandsvær.
Produksjonen ble utvidet til elektrisitetsproduksjon da det ble bygd kraftverk på Labro i 1910. Labro kraftstasjon er oppført i upusset tegl, tegnet av arkitekt Herman Major Backer i nyrenessansestil. Kraftstasjonen ble senere utvidet i 1922 og 1927.
I 1927 ble det oppført en lang trebygning med pagodeformet tårn over manøvreringsinnretningene i inntaket til Labro kraftverk. Bygningen, kalt damhuset, er tegnet av arkitekt Christian Fredrik Arbo og ligger like sør for fylkesveien. Rørgata ligger nedenfor damhuset og strekker seg ned til trafostasjonen «Sandsvær» og Labro kraftstasjon. Like øst for kraftverket er det bevart en eldre verkstedbygning.
Bestyreren for Labro Træsliperi bodde på Haugen, like nord for tresliperiet. Bygningen er oppført i 1873 og har vært bolig for direktørene på Labro. Arbeiderboligen «Borgen» (opprinnelig Vindfallgården fra Kongsberg) ble flyttet til Labro på 1870‑tallet.
¤ Skollenborg kraftverk
Skollenborg kraftverk ble bygd i 1983 og erstattet Labro kraftverk. Elvekraftverket ligger inne i fjellet nedenfor dammen. Dagens dam er fra 1986 og er en lukedam i betong med buet overløp. Det er senere bygd en sikringsdam nedstrøms.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet er variert og omfatter et mangfold av kulturminner knyttet til tømmerfløting samt utnyttelse av vannkraft til industri og kraftproduksjon. Fløtningsminnene, hengslene og øvrige innretninger i Numedalslågen er i dag ute av sin opprinnelige funksjon, men utgjør viktige elementer i landskapet som forteller om tidligere bruk av vassdragene i fylket. Kulturmiljøet på Labro, med historiske bygninger og anlegg, har både kulturhistorisk verdi og høy opplevelsesverdi.
Labro er oppført som kulturmiljø i Kongsberg kommunes temaplan for bevaring. Bestyrerboligen på Haugen er også vurdert å ha verneverdi i denne planen. Skollenborg er oppført som et verneverdig damanlegg i temaplanen Dammer som kulturminner, utarbeidet av Norges vassdrags‑ og energidirektorat (2013).
NYTTIGE KILDER
Norges vassdrags‑ og energidirektorat: Kulturminner langs Numedalsvassdraget. Plan for registrering, bevaring og bruk av fløtningsminner og andre kulturminner langs Numedalslågen og utvalgte tverrelver (forprosjektrapport, juli 1997)
Norges vassdrags‑ og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)

Labro er en del av kulturmiljøet Numedalslågen og Labro. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Numedalslågen er et viktig vassdrag i Buskerud, og det finnes mange spor etter virksomhet langs elva, blant annet historiske spor etter tømmertransport og et industrimiljø på Labro i Kongsberg. Kulturmiljøet omfatter en del av Numedalslågen for å fortelle om bruken av vassdragene til transport av tømmer fra 1600‑tallet og utover. Kulturmiljøet på Labro forteller om utnyttelsen av vannressursene til industri og kraftproduksjon fra andre halvdel av 1800‑tallet og utover på 1900‑tallet.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter to delområder: et område med hengsler og kar i Numedalslågen samt industristedet Labro. Industrimiljøet ved Labrofossen ligger rundt fem kilometer sør for Kongsberg, og fylkesvei 286 går i bru over elva.
Numedalslågen har sin kilde på Hardangervidda og munner ut i havet ved Larvik. Det er flere sideelver til Lågen, blant annet Lyngdalselva, Vrengja og Gjuva.
BESKRIVELSE
¤ Tømmerfløting i Numedalslågen
Fløting av tømmer har vært en viktig næring i Buskerud. Tømmer ble transportert nedover vassdragene til sagbruk, til eksport, til bergverk og til fabrikkene i de sørlige delene av fylket. Norsk tømmer var etterspurt i Europa allerede i middelalderen, og eksporten vokste. Tømmeret ble sendt med skip til kontinentet og handelen ble styrt av kjøpmenn i byene ved kysten. Drammen var en av de viktigste byene for eksport av trelast.
Kongsberg Sølvverk hadde også stort behov for tømmer i forbindelse med bergverksdriften, og dette bidro til at tømmerfløtinga i Numedalslågen og dens sideelver fikk stort omfang. Virksomheten ga arbeid til mange dambyggere, tømmerhoggere og fløtere.
Fløtinga i Numedalslågen opphørte i 1979. Det er imidlertid bevart flere tydelige spor etter denne virksomheten i vassdraget i Buskerud, slik som dopper, hengsler og kar. Like nord for bybrua på Kongsberg finnes flere fløtningsinnretninger, blant annet brukar og hengsler, som vitner om fløtingen i vassdraget. Lensene er imidlertid borte. Lia‑hengsle, om lag to kilometer nord for bybrua, er fra 1864. Her ble tømmeret sortert før det ble sendt videre.
Det er også bevart en lang tømmerrenne på Labro som skulle føre tømmeret forbi fossen. Tømmerrenna på Labro gikk fra inntaket til Labro kraftstasjon og videre forbi inntaket til Grønvollfoss kraftstasjon og var om lag 2200 meter lang.
Den øverste delen av tømmerrenna, fra inntaket og fram til nedsiden av damhuset, ligger delvis i utsprengt tunnel og delvis i et støpt rør, og er laget av stål. Resten av renna er bygd i tre. Slik den framstår i dag, har den sett ut siden 1912. Da Grønvollfoss kraftstasjon ble revet, ble det nederste partiet av tømmerrenna fjernet, men ellers er anlegget nesten komplett. Særlig det 54 meter lange brospennet ved Labro kraftstasjon, hvor tømmerrenna krysser Numedalslågen, er et iøynefallende og imponerende syn.
¤ Industristedet Labro
Det er lange tradisjoner for bruk av vannkraft på Labro. Her har det vært mølledrift, sagbruk, tømmerfløting og tresliperidrift. Det ble også anlagt en sølvholdig blygruve på Labro i 1538, en av de eldste gruvene i området. Senere er vannressursene blitt utnyttet til kraftproduksjon, og Skollenborg kraftverk er fremdeles i drift.
Med få unntak ble det meste av bygningsmassen på Labro oppført i tresliperiperioden 1872–1917, hovedsakelig tidlig i perioden. Bygningen som i dag rommer Galleri Labro, ble for eksempel oppført som stall for tresliperiets hester. Hestene ble brukt til transport av tremasse fra tresliperiet til Skollenborg jernbanestasjon, før man i 1890‑årene bygde taubane til dette formålet.
Av selve tresliperiet står bare to hvelvede kjellerrom igjen. De stammer fra det andre tresliperiet som ble oppført på Labro, og som lå der administrasjonsbygningen til Skollenborg kraftstasjon ligger i dag.
Labromuseene – Norsk Vassdragsmuseum, Numedalslågens fløtningsmuseum og Norsk Vegmuseum Labro – holder i dag til i de historiske bygningene på Labro. Museene formidler vassdrags‑, fløtnings‑ og veihistorie.
¤ Labro Træsliperi og kraftverk
Labro Træsliperi kjøpte rettighetene til fossen i 1872, og Labro utviklet seg raskt til et viktig industristed. Tresliperiet var et av de største i Norge på slutten av 1800‑tallet og var i drift fram til nedleggelsen i 1917. Virksomheten hadde stor betydning for sysselsettingen i Øvre Sandsvær.
Produksjonen ble utvidet til elektrisitetsproduksjon da det ble bygd kraftverk på Labro i 1910. Labro kraftstasjon er oppført i upusset tegl, tegnet av arkitekt Herman Major Backer i nyrenessansestil. Kraftstasjonen ble senere utvidet i 1922 og 1927.
I 1927 ble det oppført en lang trebygning med pagodeformet tårn over manøvreringsinnretningene i inntaket til Labro kraftverk. Bygningen, kalt damhuset, er tegnet av arkitekt Christian Fredrik Arbo og ligger like sør for fylkesveien. Rørgata ligger nedenfor damhuset og strekker seg ned til trafostasjonen «Sandsvær» og Labro kraftstasjon. Like øst for kraftverket er det bevart en eldre verkstedbygning.
Bestyreren for Labro Træsliperi bodde på Haugen, like nord for tresliperiet. Bygningen er oppført i 1873 og har vært bolig for direktørene på Labro. Arbeiderboligen «Borgen» (opprinnelig Vindfallgården fra Kongsberg) ble flyttet til Labro på 1870‑tallet.
¤ Skollenborg kraftverk
Skollenborg kraftverk ble bygd i 1983 og erstattet Labro kraftverk. Elvekraftverket ligger inne i fjellet nedenfor dammen. Dagens dam er fra 1986 og er en lukedam i betong med buet overløp. Det er senere bygd en sikringsdam nedstrøms.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet er variert og omfatter et mangfold av kulturminner knyttet til tømmerfløting samt utnyttelse av vannkraft til industri og kraftproduksjon. Fløtningsminnene, hengslene og øvrige innretninger i Numedalslågen er i dag ute av sin opprinnelige funksjon, men utgjør viktige elementer i landskapet som forteller om tidligere bruk av vassdragene i fylket. Kulturmiljøet på Labro, med historiske bygninger og anlegg, har både kulturhistorisk verdi og høy opplevelsesverdi.
Labro er oppført som kulturmiljø i Kongsberg kommunes temaplan for bevaring. Bestyrerboligen på Haugen er også vurdert å ha verneverdi i denne planen. Skollenborg er oppført som et verneverdig damanlegg i temaplanen Dammer som kulturminner, utarbeidet av Norges vassdrags‑ og energidirektorat (2013).
NYTTIGE KILDER
Norges vassdrags‑ og energidirektorat: Kulturminner langs Numedalsvassdraget. Plan for registrering, bevaring og bruk av fløtningsminner og andre kulturminner langs Numedalslågen og utvalgte tverrelver (forprosjektrapport, juli 1997)
Norges vassdrags‑ og energidirektorat: Dammer som kulturminner (NVE rapport nr. 64 – 2013)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Kulturmiljøet på Efteløt i Kongsberg omfatter et gravfelt fra jernalderen og en steinkirke fra middelalderen. Gravfeltet og kirken ligger i nærheten av en viktig kommunikasjonsåre – Numedalslågen – og området har vært et mektig og viktig område i både jernalderen og middelalderen. Kulturmiljøet er en god representant for et område som viser kontinuitet i religiøs kultøvelse, fra norrøn religion til kristendommen. Efteløt har også vært tingsted.
Efteløt ligger i et jordbrukslandskap like vest for Numedalslågen, i Ytre Sandsvær, ca. 17 km sør for Kongsberg.
Kulturmiljøet inneholder kirke, prestegård og skole, med et intakt jordbrukslandskap rundt. Miljøet deles av riksveien. Omtrent der det i dag er bru over Lågen var det tidligere overfart med båt. Navnet Kjerkestøa viser dette. Skolen er bygd i 1926, mellom kirken og brua.
¤ Gravfelt fra jernalderen
Det ligger et stort gravfelt på Efteløt. Til sammen er det kjent 49 gravhauger i området rundt kirken.
De to Mandthaugene ligger på kirkegården, øst for kirken. Disse rundhaugene har en diameter på 7–8 meter og er om lag 1 meter høye. Haugene ble tatt i bruk som bunkere under andre verdenskrig.
Sørvest for kirken ligger et gravfelt med tre hauger. Den ene av disse kalles Tinghaugen. Navnet har sin opprinnelse i at Efteløt i senmiddelalderen, og trolig også i jernalderen, skal ha vært bygdas tingsted.
Nord for kirken ligger et større gravfelt med i alt ni hauger. De fleste er rundhauger, men det finnes også en langhaug. Haugene har en diameter på mellom 17 og 30 meter og er mellom 1 og 2 meter høye. Gravhaugene dominerer landskapet og er godt synlige. Det finnes flere gravhauger vest og nord for dette feltet. Trolig har dette vært et stort, sammenhengende gravfelt i jernalderen, som i dag visuelt er delt opp av nyere bebyggelse, idrettsbane og veier.
Det er gjort funn i noen av gravhaugene, blant annet en gullring, ei leirurne, et glasskar, fragmenter av et trespann med bronsebeslag, spydspisser og deler av et tveegget jernsverd med bronsebeslag til sverdets dopsko. Noen av disse funnene kan ha vært gravgaver. Gravgodset forteller både om dagliglivet og om hvilken rolle den avdøde hadde hatt, men gir også et bilde av forestillingene om livet etter døden. I de rikeste gravene finnes smykker og utstyr av gull, sølv og glass, samt våpen, hester, tjenere og annet den døde kunne få bruk for på reisen til dødsriket.
¤ Middelalderkirke i stein
Efteløt kirke er en langkirke som skal være bygd ca. 1183–1184. Kirken er reist i et forhistorisk gravfelt. Prestebolet er første gang nevnt i skriftlige kilder i 1395. Kirken er viet til jomfru Maria og døperen Johannes og har vært hovedkirke for Sandsvær.
Steinkirken ble opprinnelig oppført i romansk stil, men ble bygget om til en mer gotisk stil i 1876. Da ble blant annet takrytteren erstattet av et tårn i teglstein inntil skipets vestgavl, og de rundbuede vinduene ble erstattet av spissbuede vinduer. Det ble også bygd sakristi.
I kirken er det bevart inventar fra Komnes stavkirke, et kalkmaleri fra 1647 og en alterplate i stein med relikviegjemme. Efteløt kirke er en av Buskeruds tolv middelalderske steinkirker. Kristendommens gudshus ble ofte reist på steder som allerede ble regnet som hellige eller sentrale før kristningen. Efteløt kirke er et tydelig eksempel på dette.
¤ Efteløt prestegård
Tunet på prestegården ligger rett sør for kirken, på motsatt side av riksveien, omgitt av dyrka mark. Efteløt har vært prestegård fra 1500‑tallet eller tidligere. En besiktigelse fra 1665 viser at prestegården da hadde 15 bygninger, de fleste torvtekte og i mer eller mindre dårlig stand.
Gjennom 1700‑tallet ble det utarbeidet flere takster, som alle viste at bygningsmassen var i dårlig forfatning. I 1812 ble den nåværende hovedbygningen satt opp for sokneprest Jørgen Brochmann. Ved hans død i 1829 ble det konstatert at jordene var betydelig gjengrodd og at det dyrkede arealet var sterkt redusert. På denne tiden var det hele 23 husmannsplasser under prestegården.
Tunet er et stort firkanttun med nærmere ti bygninger. Den store, toetasjes, panelte hovedbygningen er en god representant for våningshus på prestegårder og andre større gårder. Med unntak av stabburet, som også er fra begynnelsen av 1800‑tallet, er de øvrige bygningene fra første del av 1900‑tallet og senere.
Kulturmiljøet på Efteløt i Kongsberg omfatter gravfelt fra jernalderen og en steinkirke fra middelalderen. Gravfeltet og kirken ligger i tilknytning til en viktig kommunikasjonsåre – Numedalslågen – og området har vært mektig og viktig i både jernalderen og middelalderen.
Kulturmiljøet er en god representant for et område som viser kultkontinuitet, fra jernalderens norrøne gravskikk til kristendommens innføring i Norge. Efteløt har også vært tingsted. Området bør forstås i sammenheng med andre sentrale maktsentra i jernalderen, som for eksempel Veien ved Hønefoss.
Prestegården er en viktig del av miljøet rundt kirken, og sammenhengen mellom kirke og prestegård er lett å lese i landskapet. Bygningene er gode eksempler på sin tids byggeskikk på større gårder. Kulturmiljøet har både høy kunnskapsverdi og opplevelsesverdi.
Både gravminnene og middelalderkirken er fredet etter kulturminneloven. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.

Vestsida er en del av kulturmiljøet Bergstaden - Vestsida og løkkelandskapet. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bydelen Vestsida og løkkelandskapet i Kongsberg forteller historien om bergstaden Kongsberg. Den ble anlagt i 1624, og Vestsida var det gamle sentrum i gruvebyen. Byen er et godt eksempel på en planlagt og helhetlig bystruktur med rutenettsmønster som er godt tatt vare på. Her er bevart kirke, kontorbygninger, boliger for bergarbeiderne og myntverk. Løkkelandskapet som omkranser byen representerer en type jordbrukslandskap knyttet til byer med tidlig industriutvikling.
Løkkelandskapet på Kongsberg representerer en sjelden landskapstype og er unikt i nord‑europeisk sammenheng. Løkkene var et viktig selvbergingsgrunnlag for arbeiderne og bidrar til å gi et helhetlig bilde av bergstaden.
Kulturmiljøet omfatter Vestsida på Kongsberg, på vestsida av Numedalslågen, og deler av løkkelandskapet som omkranser Kongsberg by.
Opprettelsen av Kongsberg Sølvverk i 1623 la grunnlaget for bergstaden Kongsberg. Kongsberg – Konningsberg, som navnet var da – ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Kongsberg var den viktigste byen i Buskerud på 1600‑tallet og hadde en særstilling med både sølvverket og myntverket. Byen hadde omkring 8000 innbyggere allerede i 1769 og var da landets nest største by etter Bergen.
¤ Vestsida
Bergstaden ble anlagt med et rutenettsmønster etter renessansens idealer, et byplanmønster som også finnes i byer som Fredrikstad og Oslo (Christiania).
Kirketorget ble plassert på det høyeste punktet i byen og fungerte som bergstadens hovedtorg og maktsentrum. Her lå kirken, bergseminaret og amtshuset. Her bodde Sølvverkets ledelse, blant annet berghauptmannen, oberbergmesteren og prestene. Naufgården ved Kirketorget, som ble oppført som bolig‑ og administrasjonsbygning for ledelsen ved Sølvverket, har deler som kan føres tilbake til 1630‑årene. Bergseminaret ble oppført i 1786 og var Norges første høyskole for bergvitenskap.
Bergstaden ble bygd opp med tysk kompetanse. Tyskerne bidro ikke bare med kunnskap om bergverksdrift, men også til utviklingen av byen. Den tyske berghauptmannen Joachim Andreas Stuckenbroch tegnet kirken som ble innviet i 1761 og som da var Norges største kirke, med over 2000 sitteplasser. Kirken har et rikt dekorert interiør i rokokkostil og lysekroner produsert ved Nøstetangen Glassverk i Hokksund.
Det ble bygd boliger for både bergfunksjonærer og bergarbeidere, og gruvesamfunnets rangordning er fortsatt lesbar i kulturmiljøet. De største og mest fornemme husene lå rundt eller nær Kirketorget, mens arbeiderboligene lå lenger unna. Arbeiderboligene var enkle tømmerhus i én etasje med ett til tre rom. Rangordningen i bergverkssamfunnet avspeiler seg også i kirkens interiør, med egne losjer for kongen og byens overklasse og enklere sitteplasser for øvrige grupper.
Selv om flere bygninger gikk tapt i den store bybrannen i 1810, er bergstadens historie fortsatt tydelig lesbar i bystrukturen og i de mange bevarte bygningene.
¤ Løkkelandskapet
Løkkelandskapet på Kongsberg er knyttet til over 300 års tradisjon med livberging for befolkningen som var tilknyttet bergverksdriften ved Kongsberg Sølvverk. Løkkene fungerte som selvbergingsgrunnlag i perioder da gruvedriften var ulønnsom. Det er bevart et omfattende løkkelandskap rundt Kongsberg by, selv om løkkene nærmest Vestsida i stor grad er nedbygd.
En løkke er en del av utmarkslandskapet omkring byen som ble privatisert gjennom inngjerding og rydding. Løkkene besto av jordlapper brukt til dyrking, beiting og høsting. De var bruksenheter, ikke boenheter, men var likevel nært knyttet til byborgernes hus, hager og dyrehold inne i byen.
Løkkene representerer spor etter den agrar‑utmarksmessige utnyttelsen rundt Kongsberg fra 1623 og fram til 1960‑årene. Løkkelandskapet inneholder både synlige og skjulte spor. Synlige spor er blant annet steingjerder, fegater, rydningsrøyser, fundamenter etter løer samt åkerlapper og engstykker. Under markoverflaten kan det også ligge botaniske og arkeologiske spor.
Løkkene eksisterte trolig fysisk før de opptrer i skriftlige kilder. I regnskaper oppgis de først med bruksrett og senere med arverett, som igjen åpnet for kjøp og salg. Det var ikke tillatt å bygge på løkkene utover ei enkel løe for oppbevaring av redskaper og produkter.
På Røros finnes rester av en tilsvarende type bynært jordbrukslandskap; der kalles disse arealene for haga’ar.
Vestsida og løkkelandskapet i Kongsberg forteller historien om bergstaden Kongsberg, som ble anlagt i 1624. Vestsida var det gamle sentrum i gruvebyen, og den helhetlige bystrukturen er godt bevart. Her finnes kirke, kontorbygninger, boliger for bergarbeiderne og myntverk. Vestsida har høy kildeverdi, historisk verdi og opplevelsesverdi. Kongsberg kirke har i tillegg symbolverdi og kunstnerisk verdi.
Løkkene var et viktig selvbergingsgrunnlag for arbeiderne og bidrar til å gi et helhetlig bilde av bergstaden.
Løkkelandskapet rundt Kongsberg representerer en type jordbrukslandskap knyttet til byer med tidlig industriutvikling. Det er bevart steingjerder, fegater, rydningsrøyser, fundamenter etter løer samt åkerlapper og engstykker. Løkkelandskapet på Kongsberg er en sjelden landskapstype og er unikt i nord‑europeisk sammenheng. Kulturlandskapet har både historisk, arkeologisk og botanisk interesse, samt høy kildeverdi og opplevelsesverdi.
Mange av bygningene i Vestsida er godt bevart og vurdert til høy eller svært høy verneverdi, og noen er også fredet etter kulturminneloven. Området er regulert til bevaring i kommunedelplan for sentrum, og Vestsida er oppført i Riksantikvarens NB!‑register over nasjonale kulturhistoriske bymiljøer. Buskerud fylkeskommune har kartlagt løkkelandskapet i flere rapporter, og deler av landskapet er regulert til bevaring i kommuneplanen.
Riksantikvarens NB!‑register
Per Sundmann: Byen vår – Om stilarter og gammel arkitektur i Kongsberg
Komsberg kommune: Temaplan bevaring (2009)
Buskerud fylkeskommune: Gruvearbeidernes kulturlandskap – Løkkelandskapet i Kongsberg. Vurdering av verneverdi og forslag til hensynssoner (rapport, september 2013)
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Løkkelandskapet er en del av kulturmiljøet Bergstaden - Vestsida og løkkelandskapet. Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Bydelen Vestsida og løkkelandskapet i Kongsberg forteller historien om bergstaden Kongsberg. Den ble anlagt i 1624, og Vestsida var det gamle sentrum i gruvebyen. Byen er et godt eksempel på en planlagt og helhetlig bystruktur med rutenettsmønster som er godt tatt vare på. Her er bevart kirke, kontorbygninger, boliger for bergarbeiderne og myntverk. Løkkelandskapet som omkranser byen representerer en type jordbrukslandskap knyttet til byer med tidlig industriutvikling. Løkkelandskapet på Kongsberg representerer en sjelden landskapstype og er unikt i nord‑europeisk sammenheng. Løkkene var et viktig selvbergingsgrunnlag for arbeiderne og bidrar til å gi et helhetlig bilde av bergstaden.
Kulturmiljøet omfatter Vestsida på Kongsberg, på vestsida av Numedalslågen, og deler av løkkelandskapet som omkranser Kongsberg by.
Opprettelsen av Kongsberg Sølvverk i 1623 la grunnlaget for bergstaden Kongsberg. Kongsberg – Konningsberg, som navnet var da – ble grunnlagt av kong Christian IV i 1624. Kongsberg var den viktigste byen i Buskerud på 1600‑tallet og hadde en særstilling med både sølvverket og myntverket. Byen hadde omkring 8000 innbyggere allerede i 1769 og var da landets nest største by etter Bergen.
¤ Vestsida
Bergstaden ble anlagt med et rutenettsmønster etter renessansens idealer, et byplanmønster som også finnes i byer som Fredrikstad og Oslo (Christiania).
Kirketorget ble plassert på det høyeste punktet i byen og fungerte som bergstadens hovedtorg og maktsentrum. Her lå kirken, bergseminaret og amtshuset. Her bodde Sølvverkets ledelse, blant annet berghauptmannen, oberbergmesteren og prestene. Naufgården ved Kirketorget, som ble oppført som bolig‑ og administrasjonsbygning for ledelsen ved Sølvverket, har deler som kan føres tilbake til 1630‑årene. Bergseminaret ble oppført i 1786 og var Norges første høyskole for bergvitenskap.
Bergstaden ble bygd opp med tysk kompetanse. Tyskerne bidro ikke bare med kunnskap om bergverksdrift, men også til utviklingen av byen. Den tyske berghauptmannen Joachim Andreas Stuckenbroch tegnet kirken som ble innviet i 1761 og som da var Norges største kirke, med over 2000 sitteplasser. Kirken har et rikt dekorert interiør i rokokkostil og lysekroner produsert ved Nøstetangen Glassverk i Hokksund.
Det ble bygd boliger for både bergfunksjonærer og bergarbeidere, og gruvesamfunnets rangordning er fortsatt lesbar i kulturmiljøet. De største og mest fornemme husene lå rundt eller nær Kirketorget, mens arbeiderboligene lå lenger unna. Arbeiderboligene var enkle tømmerhus i én etasje med ett til tre rom. Rangordningen i bergverkssamfunnet avspeiler seg også i kirkens interiør, med egne losjer for kongen og byens overklasse og enklere sitteplasser for øvrige grupper.
Selv om flere bygninger gikk tapt i den store bybrannen i 1810, er bergstadens historie fortsatt tydelig lesbar i bystrukturen og i de mange bevarte bygningene.
¤ Løkkelandskapet
Løkkelandskapet på Kongsberg er knyttet til over 300 års tradisjon med livberging for befolkningen som var tilknyttet bergverksdriften ved Kongsberg Sølvverk. Løkkene fungerte som selvbergingsgrunnlag i perioder da gruvedriften var ulønnsom. Det er bevart et omfattende løkkelandskap rundt Kongsberg by, selv om løkkene nærmest Vestsida i stor grad er nedbygd.
En løkke er en del av utmarkslandskapet omkring byen som ble privatisert gjennom inngjerding og rydding. Løkkene besto av jordlapper brukt til dyrking, beiting og høsting. De var bruksenheter, ikke boenheter, men var likevel nært knyttet til byborgernes hus, hager og dyrehold inne i byen.
Løkkene representerer spor etter den agrar‑utmarksmessige utnyttelsen rundt Kongsberg fra 1623 og fram til 1960‑årene. Løkkelandskapet inneholder både synlige og skjulte spor. Synlige spor er blant annet steingjerder, fegater, rydningsrøyser, fundamenter etter løer samt åkerlapper og engstykker. Under markoverflaten kan det også ligge botaniske og arkeologiske spor.
Løkkene eksisterte trolig fysisk før de opptrer i skriftlige kilder. I regnskaper oppgis de først med bruksrett og senere med arverett, som igjen åpnet for kjøp og salg. Det var ikke tillatt å bygge på løkkene utover ei enkel løe for oppbevaring av redskaper og produkter.
På Røros finnes rester av en tilsvarende type bynært jordbrukslandskap; der kalles disse arealene for haga’ar.
Vestsida og løkkelandskapet i Kongsberg forteller historien om bergstaden Kongsberg, som ble anlagt i 1624. Vestsida var det gamle sentrum i gruvebyen, og den helhetlige bystrukturen er godt bevart. Her finnes kirke, kontorbygninger, boliger for bergarbeiderne og myntverk. Vestsida har høy kildeverdi, historisk verdi og opplevelsesverdi. Kongsberg kirke har i tillegg symbolverdi og kunstnerisk verdi.
Løkkene var et viktig selvbergingsgrunnlag for arbeiderne og bidrar til å gi et helhetlig bilde av bergstaden.
Løkkelandskapet rundt Kongsberg representerer en type jordbrukslandskap knyttet til byer med tidlig industriutvikling. Det er bevart steingjerder, fegater, rydningsrøyser, fundamenter etter løer samt åkerlapper og engstykker. Løkkelandskapet på Kongsberg er en sjelden landskapstype og er unikt i nord‑europeisk sammenheng. Kulturlandskapet har både historisk, arkeologisk og botanisk interesse, samt høy kildeverdi og opplevelsesverdi.
Mange av bygningene i Vestsida er godt bevart og vurdert til høy eller svært høy verneverdi, og noen er også fredet etter kulturminneloven. Området er regulert til bevaring i kommunedelplan for sentrum, og Vestsida er oppført i Riksantikvarens NB!‑register over nasjonale kulturhistoriske bymiljøer. Buskerud fylkeskommune har kartlagt løkkelandskapet i flere rapporter, og deler av landskapet er regulert til bevaring i kommuneplanen.
Riksantikvarens NB!‑register
Per Sundmann: Byen vår – Om stilarter og gammel arkitektur i Kongsberg
Komsberg kommune: Temaplan bevaring (2009)
Buskerud fylkeskommune: Gruvearbeidernes kulturlandskap – Løkkelandskapet i Kongsberg. Vurdering av verneverdi og forslag til hensynssoner (rapport, september 2013)
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Krøderbanen er en jernbanestrekning som strekker seg fra Krøderen stasjon i Krødsherad til Vikersund stasjon i Modum. Banen ble bygget for å knytte sammen Hallingdalsvassdraget og Drammen. Jernbanen har vært viktig i Buskeruds ferdselshistorie og har hatt stor betydning for tømmertransport og frakt av annet gods i området og videre oppover Hallingdal. Det vokste fram tettsteder langs jernbanelinja.
Kulturmiljøet omfatter Krøderbanen, fra Krøderen stasjon ved sørenden av Krøderen til Vikersund stasjon ved Tyrifjorden. Jernbanestrekningen er 26 km lang og ligger øst for Snarumelva. Kulturmiljøet omfatter stasjonsområdene langs traséen.
Krøderbanen ble bygget i perioden 1870–1872 og skulle knytte sammen Hallingdalsvassdraget og Drammen. Banen var opprinnelig smalsporet med sporvidde 1067 mm, men ble ombygd til normalspor med sporvidde 1435 mm i 1909.
Krøderbanen ble brukt til både person‑ og godstrafikk. Det var passasjertrafikk på strekningen fram til 1958, og godstrafikk fram til 1985. Anna Omejer ble ansatt som telegrafist på Krøderbanen og var den første kvinnelige telegrafisten i Norske Statsbaners historie. I dag drives Krøderbanen som museumsjernbane, og det kjøres damplokomotiv på sommerstid.
Banen har vært viktig for frakt av tømmer og jordbruksprodukter. Vannveiene var lenge den eneste transportformen for tømmer, men med jernbanen ble det enklere å frakte tømmer og andre varer over lengre avstander. Det foregikk fløting av tømmer i Hallingdalsvassdraget fram til 1960‑tallet.
Det er fem stasjoner langs Krøderbanen: Vikersund (1868), Sysle (1872), Snarum (1872), Kløftefoss (1889) og Krøderen (1872). Det gikk tidligere sidespor fra banen til et magnesittverk på Morud, der det ble utvunnet magnesitt i området.
¤ Vikersund stasjon
Vikersund stasjon omfatter blant annet stasjonsbygning, godshus og verkstedsbygning fra 1860‑tallet. Det ble anlagt et omfattende sporsystem på Vikersund for å håndtere den store godstrafikken på Krøderbanen. Stasjonen fikk også sin egen stasjonspark. Bussverksted og bussgarasje ble oppført like ved jernbanestasjonen i 1968.
Fra Vikersund stasjon er det overgang til Randsfjordbanen.
¤ Sysle stasjon
Sysle stasjon åpnet i 1872 under navnet Hole, men skiftet navn til Sysle i 1895. Stasjonen er oppført i enkel sveitserstil. Frakt av melk og meieriprodukter var en viktig del av virksomheten, og dette pågikk fram til 1949.
Støperibedriften Elart fraktet store mengder gods på Krøderbanen, før transporten ble overført til bil utover på 1900‑tallet.
¤ Snarum stasjon
Snarum stasjon åpnet i 1872 under navnet Lofthus, men skiftet navn til Snarum året etter. Den opprinnelige stasjonsbygningen brant i 1992, men ble senere gjenoppført som kopi. Stasjonsbygningen var tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull og oppført i sveitserstil.
Stasjonen hadde også vanntårn og egen stasjonsmester fram til nedleggelsen av persontrafikken i 1958. Det ble lastet meierivarer fra meieriene i Snarum, Krøderen og Hole/Sysle. Olav Ellingsen sementvarefabrikk, etablert i 1919, var en annen viktig kunde. I tillegg fantes sagbruk i nærheten og flere landhandlerier som fikk varene sine fraktet med jernbane.
¤ Kløftefoss stasjon
Etableringen av Ramfos Træsliberi i 1891 førte til økt trafikk på Kløftefoss. Det ble anlagt sidespor til sliperiets pakkhus og bygget pensehus. Ramfos Træsliberi ble nedlagt i 1928.
Da treforedlingen vokste fram som en viktig industri i Drammensvassdraget, ble tømmer fra bygdene en sentral ressurs. Kløftefoss var et viktig omlastingssted for tømmer, særlig i perioden 1930–1940. Her var det enkel tilgang til tømmer fra Holleiaskogene, i tillegg til nærliggende sagbruk. En tømmerrampe er fortsatt bevart på Kløftefoss.
¤ Krøderen stasjon
Stasjonsbygningen, godshuset og betjentboligen på Krøderen stasjon stammer fra banens smalsporperiode og er tegnet av jernbanearkitekt Georg Andreas Bull i 1872. Stasjonsbygningen er av den såkalte Asker‑typen. Lokstallen og vanntårnet ble oppført i forbindelse med omleggingen til normalspor i 1908–1909.
Her finnes også svingskive, og det gikk tidligere spor til Krøderen Sag (Glesne Sag) og ned til Krøderen brygge. Privéten (utedo) og aviskiosken er bygninger som er flyttet til stasjonsområdet i senere tid.
Krøderen stasjon er et av de mest intakte jernbaneanleggene fra århundreskiftet og illustrerer på en tydelig måte samspillet mellom jernbane og båttransport på innsjøene. Fra Krøderen stasjon var det forbindelse med dampbåt til Gulsvik ved nordenden av Krøderen. Der fantes kai, skysstasjon og pensjonat. Den første dampbåten på Krøderen, «Haakon Adelsten», ble satt i drift i 1861. Senere kom blant annet «Krøderen» (1878) og slepebåtene «Sport» og «Skuld» i perioden 1900–1906.
Krøderbanen, fra Krøderen stasjon i Krødsherad til Vikersund stasjon i Modum, formidler viktig ferdselshistorie i Buskerud. Banen har hatt stor betydning for tømmertransport og frakt av annet gods i området, og bidro til framveksten av tettsteder langs jernbanelinja. Kulturmiljøet har stor opplevelsesverdi.
Krøderen stasjon er et spesielt helhetlig jernbanemiljø og var det første stasjonsanlegget i Norge som ble fredet som teknisk kulturminne, i 1981. Fredningsområdet er vist i eget kart. Krøderbanen er oppført som verneverdig i landsverneplanen for jernbanen. Vikersund stasjon er regulert til bevaring gjennom plan‑ og bygningsloven.
Thure Lund mfl.: På sporet med krøderkippen (Norsk jernbaneklubb, 1997)

Kulturmiljøet Huseby i Lier har kulturminner både fra jernalder, middelalder og nyere tid. Gårdens navn henviser til rikskongenes besøksgårder i Buskerud og viser til gårder som var viktige samlingspunkter for sentralmakten i tidlig middelalder. På gårdstunet ligger to svært store gravhauger som viser at gården var sentral allerede i jernalderen. Ifølge sagnet skal St. Halvard (d. ca. 1043 e.Kr.) være begravd i en av haugene. På gården har det også ligget en middelalderkirke og en kirkegård.
Huseby ligger like ved riksvei 282 vest for Lierelva, om lag 1 km nordøst for Lierstranda. Kulturmiljøet omfatter den eldste delen av tunene på Søndre og Nordre Huseby, samt deler av jordene omkring gravhaugene og det gamle elveløpet.
Kongelig administrasjonssenter i sen vikingtid og tidlig middelalder
Huseby er trolig del av en eldre Linnesgård som kongene i rikssamlingstiden gjorde til kongelig besøksgård. Slike gårder inngikk i et større militært og administrativt system som vi finner spor etter over hele Skandinavia, samt på Vesterhavsøyene. I Norge finnes særlig konsentrasjoner på Østlandet og i Trøndelag. Innen nyere forskning er disse områdene ansett for å være blant de siste som ble lagt inn under rikskongedømmet, og tolkningen er at husebygårdene representerer konfiskerte storgårder med røtter tilbake i vikingtiden.
Kulturmiljøet på Huseby i Lier er et sjeldent godt eksempel på en slik gård, med flere bevarte kulturminner fra perioden. Gården er strategisk plassert ved møtet mellom ferdselsveiene mellom Tyrifjorden og Ringerike og Drammensfjorden. Kontroll over overgangene mellom kyst og innland var avgjørende for etableringen av maktsentra, og i slike områder er det vanlig å finne rike funn og mektige gravhauger.
¤ Gravhaugene på Huseby
Gravhaugene er omkring fem meter høye og måler mellom 28 og 36 meter i diameter. Ifølge sagnet skal St. Halvard være begravd i den nordre haugen (ID 39109), etter først å ha ligget i en av haugene på Frydenlund (ID 39108). Sagnet forteller også at bautaen på Hallvardshaugen skal ha blitt flyttet derfra. Sannsynligvis er gravhaugene eldre, muligens fra tiden før gården ble gjort til husebygård.
En tredje gravhaug ble slettet i 1823. Hundre år tidligere skal det ha blitt funnet en skipskjøl i denne haugen, og det er derfor ikke umulig at også de gjenværende haugene kan inneholde skipsgraver. I 1849 ble det gravd i den søndre haugen (ID 62755) uten funn, noe som førte til at haugen mistet noe av sin opprinnelige form. I 1940 ble det gravd en potetkjeller i haugen, trolig på en eldre tomt. Den nordre haugen er i hovedsak intakt, kun noe forstyrret mot vest.
Bautaen på toppen av haugen skal ha vært tatt ned og brukt som trappehelle da dagens hovedbygning ble reist, men ble snart gjenreist etter sagn om at det begynte å spøke i huset. Det er ikke foretatt arkeologiske utgravninger av de to gravhaugene.
I 1998 ble det gjort registreringer ved riksvei 289 like øst for gården. Her ble det påvist to store kullkonsentrasjoner med ukjent funksjon (ID 119396). Det ble også funnet deler av en brynestein og tegl med stempel (C52009), samt et vikingtidsspyd i nærheten (C52494).
Gravhaugene har en tydelig romlig sammenheng med gårdstunet og vender seg mot Lierelva i øst. Et eldre, uttørket elveløp passerer like ved haugene og er godt synlig på kart fra 1800‑tallet. Dette kan ha vært farbart mot slutten av jernalderen. Avgrensningen av kulturmiljøet tar hensyn til dette, og til at gravhaugene også i dag er godt synlige fra ferdselsåren (riksvei 289). Området er noe oppstykket av veier, men fremstår i dag som vel skjøttet.
¤ Middelalderens kirkested
Huseby kirke og Huseby sogn er nevnt i middelalderen. Kapellet var viet til St. Olav og skal ha vært oppført kort tid etter kristningen, trolig før 1060. Kapellet stod fremdeles under biskop Jens Nilssøns visitas i 1593, men var da sterkt forfalt. Det var bygget i stein, men utseendet er ikke kjent.
Kapellet ble revet tidlig på 1600‑tallet, men har trolig stått der hovedbygningen på Søndre Huseby ligger i dag (ID 84667). I 1893 ble det her funnet rester av murete hvelv og en mulig kirkegård. Enkelte steiner er bevart og ligger i dag langs innkjørselen til Nordre Huseby. Steinene er kvaderhugde med innhugde Andreaskors (ID 75013).
Gravsteinen som tidligere sto på den søndre gravhaugen har trolig opprinnelig stått på kirkegården ved kapellet, før den senere ble flyttet opp på haugen. Steinen er av rødbrun ringerikssandstein og dateres til ca. 1350. Inskripsjonen lyder: «Ave Maria. Her ligger Ragnhilder doter Sira Jons». En kvinnefigur med barn i armene, trolig Jomfru Maria, er hugget inn. I kulturminneåret 1997 ble steinen kåret til årets kulturminne i Lier. For å verne den mot vær og vind ble den flyttet til våpenhuset i Frogner kirke. Gravsteinen som i dag står på haugen er en kopi.
Like øst for gravhaugene ligger St. Halvards brønn (ID 39110). Fram til midten av 1800‑tallet valfartet folk hit for å drikke av det helsebringende vannet. Senere har vannkvaliteten vært dårlig, og ved registreringer på 1960‑tallet var brønnen murt og gjengrodd. På 1970‑tallet ble kilden satt i stand og utstyrt med en enkel laftet trekasse.
¤ Nyere tids gårdsbebyggelse
De to Husebygårdene har også bebyggelse som viderefører stedets historiske betydning. Det meste av bygningene er oppført i sveitserstil mot slutten av 1800‑tallet. Kulturmiljøet omfatter også et yngre og godt bevart sveitserstilsanlegg på Øgården nordøst for det historiske høvdingsetet.
Gravhaugene på Huseby er høyt prioriterte kulturminner i nasjonal sammenheng og har klar tilknytning til rikssamlingsprosessen. I innstillingen til Norsk kulturråd i 1966 ble de vurdert som enestående gravminner med svært høy antikvarisk verdi som burde sikres gjennom utvidet fredning.
Kulturmiljøets svært høye verdi knytter seg til kunnskap om bosetning og gravskikk i yngre jernalder (550–1030 e.Kr.), gårdens funksjon som kongelig administrasjonssenter, samt middelalderens kirkesteder (1030–1536 e.Kr.). Huseby er oppført som kulturmiljø i Lier kommunes kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer. Gravhaugene er automatisk fredete kulturminner og er avmerket på kartet.
Lier kommune: Kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer

Det er få monumentale forsvarsminner i Buskerud. På Gjellebekk i Lier finnes imidlertid et kulturmiljø som forteller en viktig del av Norges forsvarshistorie. Gjellebekk skanse er et forsvarsanlegg som ble bygget under Den store nordiske krig for å forsvare den viktige kongeveien mellom Christiania og Bragernes. Her ble Karl XIIs felttog i Norge stanset i mars 1716, da norske soldater hindret en tallmessig overlegen svensk hærstyrke i å rykke videre. Dette var en historisk hendelse av stor betydning for nasjonen Norge.
Etter krigen ble det startet utvinning av marmor på Gjellebekk. Det ble reist en marmorobelisk til minne om kong Fredrik Vs besøk på Gjellebekk marmorbrudd i 1749. Innenfor kulturmiljøet finnes det også gravminner og dyrkingsspor fra eldre tider.
Gjellebekk ligger på nordsiden av E18 mellom Lierskogen, Tranby og Lierbyen i Lier kommune.
¤ Gjellebekk skanse
Den store nordiske krig tidlig på 1700‑tallet var trolig hovedårsaken til etableringen av forsvarsanlegget på Gjellebekk. Den svenske kongen Karl XII gikk til angrep på Norge i 1716, og Gjellebekk skanse skulle forsvare hovedveien – kongeveien mellom Bragernes og Christiania – som gikk gjennom området. Forsvarsanlegget bestod av oppmurte forskansninger med palisader av treverk.
Soldatene på Gjellebekk stanset den fremrykkende svenske kongen her i mars 1716. Tredve norske soldater ble drept i trefningene, men den tallmessig overlegne svenske hæren ble tvunget til å snu. Kort tid senere gjorde den svenske hæren retrett og vendte hjem til Sverige.
Etter Den store nordiske krig var det lite bruk for forskansningene. Skogen vokste til igjen, og skansene ble gradvis tildekket av vegetasjon. Etter flere hundre år var det få som var oppmerksomme på dette gamle forsvarsanlegget. Flere av skansene ble imidlertid gjenoppdaget i 1978, da tolv skanser ble registrert og kartfestet av pensjonert oberstløytnant Leif Hamre.
I 2015 gikk Buskerud fylkeskommune og Lier kommune sammen om å gjennomføre en detaljregistrering av området. I Forsvarsbygg Nasjonale festningsverks rapport finnes det detaljert informasjon om restene av forsvarsanlegget. Det ble også kartlagt flere skanser, og det ser ut til at anlegget har et større omfang enn tidligere antatt.
¤ Kongeveien
Landets første kjørevei mellom Kongsberg og Christiania er bevart i større og mindre parseller, men bare strekningen fra Paradisbakkene og over Gjellebekk gir et rimelig godt inntrykk av en kjørevei fra 1600‑tallet. Veien var i bruk som hovedvei fra 1660‑årene og i om lag 200 år. Parsellen over Gjellebekk er bevart som en enkel og smal grusvei.
¤ Marmorbruddet
Kong Fredrik V trengte marmor til sin planlagte kirke i Christianstaden i København. Kongen ønsket å benytte det dansk‑norske dobbelmonarkiets egne ressurser, og sendte i 1740 hoffbyggmester Fortling til Norge for å finne brukbar marmor. Denne ble funnet på Gjellebekk – midt inne i det gamle forsvarsanlegget.
Det ble tatt ut betydelige mengder marmor gjennom 1740‑årene, som ble skipet til kongens by. Arbeidet ble ledet av østerrikeren Joseph Keller. Marmorverket var i drift fram til slutten av 1700‑tallet, men har også vært drevet i perioder i nyere tid.
Til ære for kong Fredrik ble det reist en marmorobelisk, etter at kongen skal ha besøkt stedet i 1749. For å lette transporten av marmorblokkene ble det anlagt en «steinvei» med jevnt stigningsforhold fra bruddet og vestover til der kongeveien begynner nedstigningen mot Paradisbakkene. Denne veien inngår i kulturmiljøet.
¤ Gravfelt og dyrkingsspor fra jernalderen
Det finnes mange røyser, veifar og steingjerder på Gjellebekk. De fleste av disse er fra nyere tid, men området rommer også eldre kulturminner som gravhauger, gravrøyser og fossile dyrkingsspor. Enkelte veifar kan også ha høy alder.
Nord for Griserud og like øst for industriområdet på Eureka ligger det flere gravhauger og rydningsrøyser, samt kulturminner fra nyere tid (ID 87790). I den sørøstvendte hellingen ned mot E18, sør for Høgda, er det påvist både gravminner (ID 130065) og fossile dyrkingsspor (ID 29100). Den kalkrike undergrunnen i området har trolig gitt gode vilkår for tidlig jordbruk.
Funn av en skafthulløks og en hulmeisel av skifer (C17067, C17068) på Høgda kan indikere jordbruk i området helt siden yngre steinalder.
Kulturmiljøet på Gjellebekk omfatter en rekke elementer som hver for seg – og ikke minst samlet – har nasjonal betydning. Forsvarsanlegget Gjellebekk skanse i Lier er av nasjonal verdi, og det er få tilsvarende forsvarsanlegg bevart i Norge. Trefningen ved Gjellebekk hadde stor historisk betydning, og siden anlegget er godt bevart, er opplevelsesverdien svært høy.
Den gamle kongeveien er et viktig element i kulturmiljøet, både som en vesentlig del av skansen og som en sjeldent godt bevart veistruktur med høy alder. Marmorbruddet, obelisken og de forhistoriske gravhaugene tilfører tidsdybde til kulturmiljøet og vitner om aktivitet i området over et langt tidsperspektiv.
Kulturmiljøet dekker i hovedsak samme areal som Gjellebekkmyrene naturreservat, med det omkringliggende Tranby landskapsvernområde. Gjellebekk er et kulturmiljø i Lier kommunes kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer (2015).
Marmorobelisken er fredet etter kulturminneloven. Deler av den bevarte kongeveien (Paradisbakkene fra Lier sykehus til Båhus) er også fredet etter kulturminneloven, men parsellen over Gjellebekk har ikke formelt vern. Arkeologiske kulturminner eldre enn 1537 er automatisk fredet. De fredete kulturminnene er markert i kart.
Lier kommune: Kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i Lier kommune (2015)
Forsvarsbygg Nasjonale festningsverk: Gjellebekk skanse – registreringsrapport (2016)
Lier kommune: Informasjonsbrosjyre om Gjellebekk

Det ble etablert flere kurbad og helseinstitusjoner mellom 1850 og 1920 som en del av bade‑ og helseturismens framvekst. Et av disse var Modum bad, som ble anlagt i 1857 av badelegen Heinrich Arnold Thaulow på stedet der St. Olafs kilde befant seg. Både det opparbeidede parkanlegget og flere av de opprinnelige sveitserstilshusene fra kurbadet er bevart.
Kulturmiljøet representerer kurbadene, som har hatt en særskilt rolle i norsk helsehistorie med fokus på sykdomsbehandling, velvære, kultur og selskapelig samvær. Modum bad forteller en svært viktig del av fylkets historie knyttet til helse, rekreasjon og fritid.
Modum bad ligger i nærheten av Snarumelva, omtrent 3,5 km vest for Vikersund sentrum. Kulturmiljøet omfatter både bebyggelsen og parkanlegget som er tilknyttet kurbadet.
Kurbadene vokste fram som behandlingssteder på 1800‑tallet. Rundt om i Europa fantes det flere kurbad beliggende ved mineralske kilder. De mest besøkte stedene var Karlsbad i Brno (Brünn) i nåværende Tsjekkia, Baden i Tyskland og Bath i England. I Sverige ble kurbadet Loka Brunn oppført allerede på 1700‑tallet.
Behandlingen – som bestod av vannbad, lys og luft – skulle øke kroppens metabolisme (stoffveksling) og helbrede en rekke sykdommer. Kurbadene tilbød avslapning og hvile, ulike typer bad og andre behandlingsformer. De utviklet seg i skjæringspunktet mellom medisinsk behandling og turisme, gjerne i en ramme av kunst, kultur og sosiale aktiviteter. Slik var det også på Modum bad.
¤ Dr. H. A. Thaulow og St. Olafs kilde
Historien til Modum bad startet i 1857, da legen Heinrich Arnold Thaulow, som var verkslege ved Modum Blaafarveværk, grunnla St. Olafs bad (senere Modum bad) på stedet der St. Olafs kilde befant seg. Ifølge legenden skal Olav den Hellige ha oppdaget den jernholdige kilden da han red over furumoene rundt år 990 e.Kr.
St. Olafs kilde ble oppfattet som svært helsebringende, og Thaulow – som allerede hadde etablert Sandefjord bad – besluttet derfor å bygge et kurbad her. Den jernholdige kilden kan også sees i sammenheng med de mange jernvinneanleggene i området, noe som er nærmere beskrevet i kulturmiljøet Katfoss–Furumo.
Byggingen av jernbanen i andre halvdel av 1800‑tallet bidro til at kurbadet ble lettere tilgjengelig, og Modum bad ble et svært populært reisemål blant det velstående borgerskapet. Blant de besøkende var Henrik Ibsen, Edvard Munch, Aasmund Olavsson Vinje og prins Carl. I tillegg tiltrakk Modum bad seg mange velstående badeturister fra blant annet Tyskland, England og Italia.
Modum bads popularitet må også ses i sammenheng med framveksten av badeturismen i siste halvdel av 1800‑tallet og utover på 1900‑tallet. Holmsbu og Rødtangen utviklet seg for eksempel til populære badesteder fra 1860‑årene og framover. Det ble også bygget et kurbad i Vikersund på begynnelsen av 1900‑tallet; Vikersund kurbad ble stiftet av dr. Hans Haavik i 1918.
I takt med framveksten av moderne legevitenskap og sykehusbehandling på 1900‑tallet ble kurbadenes rolle etter hvert mindre i Norge. Modum bad ble i etterkrigstiden drevet som rekreasjonshjem, og i 1957 startet psykiateren Gordon Johnsen et moderne psykiatrisk sykehus på stedet. I dag drives Modum bad som en ideell, diakonal stiftelse med et bredt tilbud innen psykisk helsevern.
¤ Badet og parkanlegget på Modum
Modum bad ble anlagt som et parkanlegg på furumoene, med en rekke store og små trebygninger i perioden 1857–1880. Sentralt i kulturmiljøet ligger 15 verneverdige sveitserstilshus som Thaulow fikk oppført i denne perioden. I den nordlige delen av kulturmiljøet dominerer nyere bebyggelse.
Sveitserstilen, som ble introdusert i Norge rundt 1840 og var populær fram mot 1920‑årene, kjennetegnes blant annet av rikt dekorerte fasader med utskårne detaljer i tre. Husene hadde ofte åpne verandatilbygg eller innebygde glassverandaer, høyt under taket og store vinduer som slapp inn rikelig med lys og luft. Sveitserstilen harmonerte derfor godt med kurbadenes ideer om helbredelse gjennom frisk luft, nærhet til naturen og vakker arkitektur og kunst.
I tråd med tankegangen om at pasientene skulle få frisk luft og mosjon i vakre omgivelser, ble det som en del av kurbadet opparbeidet et parkmessig anlegg med en rekke stier og spaserveier. Det opparbeidede parkanlegget ligger i den sørlige delen av kulturmiljøet.
Kulturmiljøet omfatter et helhetlig badeanlegg med park og representerer viktig helse‑ og medisinhistorie, samt utviklingen av helseturisme i Norge. Kurbadene har hatt en særskilt rolle i norsk helsehistorie gjennom sin kombinasjon av sykdomsbehandling, velvære, kultur og selskapelig samvær. Modum bad er en god representant for kurbadene på 1800‑tallet og forteller en viktig del av fylkets historie knyttet til helse, rekreasjon og fritid.
Bygningene er representative for sveitserstilen og har høy arkitektonisk verdi.
Einar Sørensen: Modum Bad: Fra helse til turisme