Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
OPPSUMMERING
Kulturmiljøet Katfoss–Furumo i Modum omfatter fem helleristningsfelt fra eldre steinalder, fangstgroper for elg og et viktig jernvinneanlegg fra jernalderen. Helleristningene består av om lag 40 hogde dyrefigurer, der hovedmotivet er elg. Katfoss‑feltene er ett av fire slike felt i Buskerud og ett av ti tilsvarende felt på Østlandet.
Sammen med fangstgroper for elg på Furumo‑platået og kullgroper til jernproduksjon i sandgrunnen på furumoene, utgjør dette et samlet kulturmiljø som forteller om Buskeruds historie knyttet til jakt, religion, utmarksnæring og tidlig industri. Ingen andre steder i lavlandet har en så stor forekomst av jernvinneanlegg som på Furumo.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter helleristningsfeltene ved Katfoss i Drammenselva, ved utløpet av Bergsjø og nordvest for der riksvei 35 krysser Drammenselva. Det omfatter også fangstgroper for elg og jernvinneanlegg på furumoene vest for Geithus sentrum.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet består av fem helleristningsfelt ved Katfoss, samt seks jernvinneanlegg, ti fangstgroper og 23 kullfremstillingsanlegg på Furumo.
¤ Helleristningene ved Katfoss
De første helleristningene ved Katfoss ble funnet på 1800‑tallet, men ble først dokumentert i 1916. De siste ristningene ble funnet på Katsundholmene i 1995. Det er registrert om lag 40 figurer totalt, hvorav de fleste er elgfigurer. Figurene varierer i størrelse fra ca. 15 til 100 cm. De har tydelige konturer, og flere har sikksakk‑streker fra ryggrad til buk. Enkelte figurer har trolig aldri blitt fullført, mens andre i dag er forvitret og fragmentert som følge av tid, vær og vind.
Ristningene av denne typen blir ofte kalt veideristninger, etter ordet «å veide», som betyr å jakte. Veideristninger knyttes gjerne til jakt‑ og fangstbefolkningen i steinalderen og dateres til eldre og yngre steinalder. Helleristningene ved Geithus er datert til perioden ca. 4500–4000 f.Kr., det vil si slutten av eldre steinalder.
I eldre steinalder levde mennesker i mobile jeger‑ og sankergrupper som flyttet etter sesongvis tilgang på ressurser. Tradisjonelt har slike ristninger blitt tolket som uttrykk for jaktmagi – ment å øke jaktlykken. Det er imidlertid også foreslått andre religiøse eller mytologiske forklaringer. Den store dominansen av elg på de østlandske veideristningsfeltene kan indikere at elgen har fungert som et totemdyr for jegergruppene. Totemisme innebærer at en sosial gruppe har et spesielt rituelt og symbolsk forhold til et bestemt dyr eller en plante, ofte sett som gruppens stamfar.
På fabrikkområdet på Katfoss er det funnet en spissnakket steinøks som kan dateres til samme tidsperiode som helleristningene. Kontakten med vann er et gjennomgående trekk ved plasseringen av veideristninger. Ristningene ligger ofte i overgangen mellom to landskapsrom, for eksempel mellom innland og kyst. Elva ved Katfoss er i dag oppdemmet, og vannstanden er derfor høyere enn den opprinnelig var. Før oppdemningen var det et fossestryk der ristningene ligger, og ristningene ved Katfoss har fortsatt bevart den viktige kontakten med vannet.
¤ Fangstgropene på Furumo
Det er kjent ti fangstgroper innenfor kulturmiljøet. Gropene er i hovedsak runde eller ovale og måler ca. 3–5 meter i diameter og 0,5–0,7 meter i dybde. To av fangstgropene ble utgravd i 1972 og ytterligere tre i 1992. Disse fem gropene har tilhørt samme fangstsystem og har vært plassert etter hverandre i en nordvest–sørøst‑gående rekke langs furumoens bratte skråning mot sør.
Utgravningene viste at gropene opprinnelig var rundt 2 meter dype. Over tid har de rast sammen, noe som innebærer at det kan skjule seg et større antall fangst‑ og kullgroper i området enn det som er synlig i dag. Ti ^14C‑dateringer plasserer bruken av anlegget til bronsealder og tidlig jernalder.
Fangstgropene ble gjerne plassert langs gamle trekkveier for elg. Elgen foretrekker ofte rygger i terrenget med god oversikt. På Furumo har det trolig gått et elgtrekk sørover langs ryggen fra idrettsbanen på Furumo mot Katfoss. Den smale ryggen har fungert som en naturlig flaskehals og har vært enkel å sperre av med fangstgroper og eventuelle ledegjerder. Det ble ikke funnet spor etter ledegjerder under utgravningene, trolig fordi de har vært laget av organisk materiale som er brutt ned over tid. Vegetasjon kan også ha fungert som naturlig stengsel.
¤ Jernvinneanlegg og kullgroper på Furumo
Det er registrert seks jernvinneanlegg og 23 kullfremstillingsanlegg innenfor kulturmiljøet. Slagg fra anleggene viser at de har vært i bruk etter år 700 e.Kr., trolig i vikingtid eller middelalder. Ettersom anleggene ikke er utgravd, kan det ikke utelukkes at enkelte har en eldre fase.
Det er ikke gjennomført systematiske arkeologiske registreringer i hele området, og det er derfor sannsynlig at det finnes flere uoppdagede jernvinneanlegg i Modum. Det store antallet kullgroper kan tyde på dette. Kullgropene på Furumo er gravde groper der trevirke er blitt ufullstendig brent for å produsere trekull. Kullet ble brukt til smiing, men hovedsakelig til jernfremstilling. Skogen ga god tilgang på trevirke, og kullgropene ligger ofte nært røsteplasser og jernvinneanlegg.
Kullgropene er som regel runde eller ovale og måler gjerne 1,5–4 meter i indre diameter og 0,3–0,6 meter i dybde. Enkelte groper er markert med voller. ^14C‑dateringer fra en oval og en rektangulær kullgrop viser at den førstnevnte ble anlagt i vikingtid, mens den andre stammer fra middelalderen og muligens også har vært i bruk på 1600‑tallet.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet Katfoss–Furumo formidler på en tydelig måte Buskeruds historie knyttet til jakt, religion, utmarksnæring og tidlig industri. Kompleksiteten i kulturmiljøet, de gode bevaringsforholdene og dagens bruk av området til rekreasjon gir gode forutsetninger for å oppleve og forstå historiens spor. Kulturmiljøet har både høy kildeverdi og stor opplevelsesverdi.
Katfoss‑figurene i Modum, med sine rundt 40 figurer, utgjør det største veideristningsfeltet i Buskerud. Veideristninger er blant de eldste faste kulturminnetypene i Norge og knyttes til steinalderens jakt‑ og fangstbefolkning, som levde i mobile jeger‑ og sankergrupper.
Med bakgrunn i dagens elgtrekk, forekomsten av senere fangstgroper og motivene på ristningene, er det sannsynlig at området har vært en svært viktig jaktplass for elg.
Kulturmiljøet rommer også et av de få områdene i lavlandet på Østlandet med omfattende spor etter jernutvinning. Ingen andre steder i lavlandet har så stor konsentrasjon av jernvinneanlegg som i Modum. God myrmalm er sjelden under marin grense, og det er trolig spesielle geologiske forhold som forklarer forekomstene her.
Kulturmiljøet Katfoss–Furumo er vurdert til å ha verneverdi i fagrapporten for arkeologiske kulturminner (2015), utarbeidet i forbindelse med kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i Modum. Arkeologiske kulturminner eldre enn 1537 er automatisk fredet og avmerket på kart.
NYTTIGE KILDER
Buskerud fylkeskommune: Fagrapport for arkeologiske kulturminner i Modum (2015)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Sand-Nymoen er en del av kulturmiljøet Blåfarveværket.
Blaafarveværket i Modum var et av de store industrielle foretakene i Buskerud som ble etablert på 1700-tallet. Blaafarveværket produserte rundt 80 % av verdensproduksjonen av koboltblått fargepigment i perioden 1773–1893. Fargen ble benyttet i porselens- og glassindustrien. Omkring 1840 var Blaafarveværket Norges største industribedrift. Kulturmiljøet består av fire delområder som forteller industrihistorien, men også arbeiderhistorien tilknyttet industrivirksomheten.
BELIGGENHET
Blaafarveværket ligger rundt fire kilometer nordvest for Åmot sentrum, ved Fylkesvei 287. Kulturmiljøet omfatter fire delområder. Like ved Haugfossen ligger verksområdet på Sand. Nyfossum med direktørbolig og Nymoen med arbeiderboliger ligger rett i nærheten av verksområdet, Skuterudåsen med koboltgruvene ligger rundt åtte kilometer nord for Blaafarveværket, og Skuterudflata med arbeiderboliger øst for Skuterudåsen like ved Snarumselva.
BESKRIVELSE
I 1772 ble det funnet malm i Skuterudåsen. Det var sølvskjerperen Ole Witloch som påviste verdien av koboltfunnet. Under Christian VII ble Det Kongelige Modumske Blaafarveværket opprettet i 1776. Den blå koboltfargen var svært ettertraktet på et internasjonalt marked. Allerede i 1788 eksporterte verket blåfarge til Kina og Japan. Koboltindustrien på Blaafarveværket utviklet seg til en stor virksomhet med rundt 2000 ansatte.
120 år med suksessrik industrihistorie tok slutt i 1898. Da utkonkurrerte den kunstige og langt rimeligere blåfargen ultramarin Blaafarveværkets koboltblått.
Bygningsmassen og gruvene ble på 1970-tallet overtatt av Stiftelsen Modums Blaafarveværk, som har gjort verket tilgjengelig for publikum som museum og kunstgalleri. I dag er Blaafarveværket et av Norges best besøkte museer.
¤ Verksområdet på Sand
Selve Blaafarveværket der blåfargen ble laget, ble plassert rett nedenfor Haugfossen. Fossen var sentral i driften av Blaafarveværket med sin fallhøyde på 39 meter. Vannet ga energi til fargemøllen og et pukkverk. En rekke bygninger og installasjoner ble oppført på Sand, blant annet glasshytte, scheidehus, arsenikktårn, smie og bødkerverksted. Mange av bygningene er helt eller delvis bevart som museumsbygninger. Det er tilflyttet noen bygninger til området, og det er to nyere utstillingsbygninger på området.
¤ Skuterudåsen / Gruvåsen
Koboltmalmen ble utvunnet fra gruveområdet i Skuterudåsen. Den første tiden ble malmen tatt ut fra åpne dagbrudd. Senere foregikk utvinningen i gruver. Malmen ble fraktet til pukkverkene for knusing og vasking før den gjennomgikk en kjemisk prosess på Blaafarveværket på Sand. Dagbrudd og gruveganger er for en stor del bevart. Store berghalder (slagghauger) er bevart i området rundt gruvene. Bygningene i området er nyere rekonstruksjoner av opprinnelige bygninger.
Arbeiderboliger på Nymoen og direktørbolig på Nyfossum Blaafarveværket var en stor arbeidsplass og det ble etablert mange, og etter forholdene gode, sosiale ordninger for arbeiderne. Det var sykelønn, fattigkasse og pensjonsordninger. Det ble bygget arbeiderboliger og flere av disse er bevart. Arbeiderboligene på Nymoen var bygget opp som tomannsboliger, med et enkekammer i tilknytning til hver bolig. Husene var på til sammen 94 kvadratmeter, og stuen var både oppholdsrom og soverom for hele familien.
Friedrich Roscher var teknisk direktør i perioden 1820–1840. Han bodde i direktørboligen på gården Nyfossum. Direktørboligen er oppført i empirestil etter Roschers egne tegninger. Nyfossum er i dag del av Blaafarveværkets museum og åpen for publikum.
¤ Arbeiderboliger – Skuterudflata
I 1827 ble en ung bergmester ved navn Karl Friedrich Böbert ansatt som leder av koboltgruvene. Han gjorde en betydelig innsats for å forbedre arbeids- og levevilkår for verksarbeiderne. Han så en klar sammenheng mellom bedriftens produktivitet og arbeidernes helse og trivsel. Han sørget derfor for etableringen av et fungerende verkssamfunn ved blant annet å få oppført arbeiderboliger både ved Skuterudgruvene/Skuterudflata og på Nymoen. Det ble også etablert skolebygninger og andre velferdsbygninger.
VERNEVERDI
Blaafarveværket er et helhetlig kulturmiljø som består av fire delområder som samlet forteller en svært viktig industrihistorie med både regional og nasjonal betydning. Det omfatter gruvene i Skuterudåsen og arbeiderboligene på Skuterudflata, selve blåfargeverket på Sand, og arbeiderboliger og direktørbolig på Nyfossum og Nymoen. Blaafarveværkets bygningsmasse består i dag av over 60 bevarte bygninger og installasjoner innenfor et stort geografisk område.
Blaafarveværket er et svært verdifullt kulturmiljø som formidler gruveindustriens historie, sosialhistorie og bygningshistorie på 1700- og 1800-tallet. Det har høy sjeldenhetsverdi, opplevelsesverdi, autentisitet og kildeverdi.
Noen av industribygningene på Sand er fredet etter kulturminneloven. De fredete bygningene er glasshytta, bødkerverkstedet, smia, arsenikktårnet og et uthus.
NYTTIGE KILDER
Blaafarveværket og Koboltgruvene

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Gruveåsen er en del av kulturmiljøet Blåfarveværket.
Blaafarveværket i Modum var et av de store industrielle foretakene i Buskerud som ble etablert på 1700-tallet. Blaafarveværket produserte rundt 80 % av verdensproduksjonen av koboltblått fargepigment i perioden 1773–1893. Fargen ble benyttet i porselens- og glassindustrien. Omkring 1840 var Blaafarveværket Norges største industribedrift. Kulturmiljøet består av fire delområder som forteller industrihistorien, men også arbeiderhistorien tilknyttet industrivirksomheten.
BELIGGENHET
Blaafarveværket ligger rundt fire kilometer nordvest for Åmot sentrum, ved Fylkesvei 287. Kulturmiljøet omfatter fire delområder. Like ved Haugfossen ligger verksområdet på Sand. Nyfossum med direktørbolig og Nymoen med arbeiderboliger ligger rett i nærheten av verksområdet, Skuterudåsen med koboltgruvene ligger rundt åtte kilometer nord for Blaafarveværket, og Skuterudflata med arbeiderboliger øst for Skuterudåsen like ved Snarumselva.
BESKRIVELSE
I 1772 ble det funnet malm i Skuterudåsen. Det var sølvskjerperen Ole Witloch som påviste verdien av koboltfunnet. Under Christian VII ble Det Kongelige Modumske Blaafarveværket opprettet i 1776. Den blå koboltfargen var svært ettertraktet på et internasjonalt marked. Allerede i 1788 eksporterte verket blåfarge til Kina og Japan. Koboltindustrien på Blaafarveværket utviklet seg til en stor virksomhet med rundt 2000 ansatte.
120 år med suksessrik industrihistorie tok slutt i 1898. Da utkonkurrerte den kunstige og langt rimeligere blåfargen ultramarin Blaafarveværkets koboltblått.
Bygningsmassen og gruvene ble på 1970-tallet overtatt av Stiftelsen Modums Blaafarveværk, som har gjort verket tilgjengelig for publikum som museum og kunstgalleri. I dag er Blaafarveværket et av Norges best besøkte museer.
¤ Verksområdet på Sand
Selve Blaafarveværket der blåfargen ble laget, ble plassert rett nedenfor Haugfossen. Fossen var sentral i driften av Blaafarveværket med sin fallhøyde på 39 meter. Vannet ga energi til fargemøllen og et pukkverk. En rekke bygninger og installasjoner ble oppført på Sand, blant annet glasshytte, scheidehus, arsenikktårn, smie og bødkerverksted. Mange av bygningene er helt eller delvis bevart som museumsbygninger. Det er tilflyttet noen bygninger til området, og det er to nyere utstillingsbygninger på området.
¤ Skuterudåsen / Gruvåsen
Koboltmalmen ble utvunnet fra gruveområdet i Skuterudåsen. Den første tiden ble malmen tatt ut fra åpne dagbrudd. Senere foregikk utvinningen i gruver. Malmen ble fraktet til pukkverkene for knusing og vasking før den gjennomgikk en kjemisk prosess på Blaafarveværket på Sand. Dagbrudd og gruveganger er for en stor del bevart. Store berghalder (slagghauger) er bevart i området rundt gruvene. Bygningene i området er nyere rekonstruksjoner av opprinnelige bygninger.
Arbeiderboliger på Nymoen og direktørbolig på Nyfossum Blaafarveværket var en stor arbeidsplass og det ble etablert mange, og etter forholdene gode, sosiale ordninger for arbeiderne. Det var sykelønn, fattigkasse og pensjonsordninger. Det ble bygget arbeiderboliger og flere av disse er bevart. Arbeiderboligene på Nymoen var bygget opp som tomannsboliger, med et enkekammer i tilknytning til hver bolig. Husene var på til sammen 94 kvadratmeter, og stuen var både oppholdsrom og soverom for hele familien.
Friedrich Roscher var teknisk direktør i perioden 1820–1840. Han bodde i direktørboligen på gården Nyfossum. Direktørboligen er oppført i empirestil etter Roschers egne tegninger. Nyfossum er i dag del av Blaafarveværkets museum og åpen for publikum.
¤ Arbeiderboliger – Skuterudflata
I 1827 ble en ung bergmester ved navn Karl Friedrich Böbert ansatt som leder av koboltgruvene. Han gjorde en betydelig innsats for å forbedre arbeids- og levevilkår for verksarbeiderne. Han så en klar sammenheng mellom bedriftens produktivitet og arbeidernes helse og trivsel. Han sørget derfor for etableringen av et fungerende verkssamfunn ved blant annet å få oppført arbeiderboliger både ved Skuterudgruvene/Skuterudflata og på Nymoen. Det ble også etablert skolebygninger og andre velferdsbygninger.
VERNEVERDI
Blaafarveværket er et helhetlig kulturmiljø som består av fire delområder som samlet forteller en svært viktig industrihistorie med både regional og nasjonal betydning. Det omfatter gruvene i Skuterudåsen og arbeiderboligene på Skuterudflata, selve blåfargeverket på Sand, og arbeiderboliger og direktørbolig på Nyfossum og Nymoen. Blaafarveværkets bygningsmasse består i dag av over 60 bevarte bygninger og installasjoner innenfor et stort geografisk område.
Blaafarveværket er et svært verdifullt kulturmiljø som formidler gruveindustriens historie, sosialhistorie og bygningshistorie på 1700- og 1800-tallet. Det har høy sjeldenhetsverdi, opplevelsesverdi, autentisitet og kildeverdi.
Noen av industribygningene på Sand er fredet etter kulturminneloven. De fredete bygningene er glasshytta, bødkerverkstedet, smia, arsenikktårnet og et uthus.
NYTTIGE KILDER
Blaafarveværket og Koboltgruvene

Fossum er en del av kulturmiljøet Blåfarveværket.
Blaafarveværket i Modum var et av de store industrielle foretakene i Buskerud som ble etablert på 1700-tallet. Blaafarveværket produserte rundt 80 % av verdensproduksjonen av koboltblått fargepigment i perioden 1773–1893. Fargen ble benyttet i porselens- og glassindustrien. Omkring 1840 var Blaafarveværket Norges største industribedrift. Kulturmiljøet består av fire delområder som forteller industrihistorien, men også arbeiderhistorien tilknyttet industrivirksomheten.
Blaafarveværket ligger rundt fire kilometer nordvest for Åmot sentrum, ved Fylkesvei 287. Kulturmiljøet omfatter fire delområder. Like ved Haugfossen ligger verksområdet på Sand. Nyfossum med direktørbolig og Nymoen med arbeiderboliger ligger rett i nærheten av verksområdet, Skuterudåsen med koboltgruvene ligger rundt åtte kilometer nord for Blaafarveværket, og Skuterudflata med arbeiderboliger øst for Skuterudåsen like ved Snarumselva.
I 1772 ble det funnet malm i Skuterudåsen. Det var sølvskjerperen Ole Witloch som påviste verdien av koboltfunnet. Under Christian VII ble Det Kongelige Modumske Blaafarveværket opprettet i 1776. Den blå koboltfargen var svært ettertraktet på et internasjonalt marked. Allerede i 1788 eksporterte verket blåfarge til Kina og Japan. Koboltindustrien på Blaafarveværket utviklet seg til en stor virksomhet med rundt 2000 ansatte.
120 år med suksessrik industrihistorie tok slutt i 1898. Da utkonkurrerte den kunstige og langt rimeligere blåfargen ultramarin Blaafarveværkets koboltblått.
Bygningsmassen og gruvene ble på 1970-tallet overtatt av Stiftelsen Modums Blaafarveværk, som har gjort verket tilgjengelig for publikum som museum og kunstgalleri. I dag er Blaafarveværket et av Norges best besøkte museer.
¤ Verksområdet på Sand
Selve Blaafarveværket der blåfargen ble laget, ble plassert rett nedenfor Haugfossen. Fossen var sentral i driften av Blaafarveværket med sin fallhøyde på 39 meter. Vannet ga energi til fargemøllen og et pukkverk. En rekke bygninger og installasjoner ble oppført på Sand, blant annet glasshytte, scheidehus, arsenikktårn, smie og bødkerverksted. Mange av bygningene er helt eller delvis bevart som museumsbygninger. Det er tilflyttet noen bygninger til området, og det er to nyere utstillingsbygninger på området.
¤ Skuterudåsen / Gruvåsen
Koboltmalmen ble utvunnet fra gruveområdet i Skuterudåsen. Den første tiden ble malmen tatt ut fra åpne dagbrudd. Senere foregikk utvinningen i gruver. Malmen ble fraktet til pukkverkene for knusing og vasking før den gjennomgikk en kjemisk prosess på Blaafarveværket på Sand. Dagbrudd og gruveganger er for en stor del bevart. Store berghalder (slagghauger) er bevart i området rundt gruvene. Bygningene i området er nyere rekonstruksjoner av opprinnelige bygninger.
Arbeiderboliger på Nymoen og direktørbolig på Nyfossum Blaafarveværket var en stor arbeidsplass og det ble etablert mange, og etter forholdene gode, sosiale ordninger for arbeiderne. Det var sykelønn, fattigkasse og pensjonsordninger. Det ble bygget arbeiderboliger og flere av disse er bevart. Arbeiderboligene på Nymoen var bygget opp som tomannsboliger, med et enkekammer i tilknytning til hver bolig. Husene var på til sammen 94 kvadratmeter, og stuen var både oppholdsrom og soverom for hele familien.
Friedrich Roscher var teknisk direktør i perioden 1820–1840. Han bodde i direktørboligen på gården Nyfossum. Direktørboligen er oppført i empirestil etter Roschers egne tegninger. Nyfossum er i dag del av Blaafarveværkets museum og åpen for publikum.
¤ Arbeiderboliger – Skuterudflata
I 1827 ble en ung bergmester ved navn Karl Friedrich Böbert ansatt som leder av koboltgruvene. Han gjorde en betydelig innsats for å forbedre arbeids- og levevilkår for verksarbeiderne. Han så en klar sammenheng mellom bedriftens produktivitet og arbeidernes helse og trivsel. Han sørget derfor for etableringen av et fungerende verkssamfunn ved blant annet å få oppført arbeiderboliger både ved Skuterudgruvene/Skuterudflata og på Nymoen. Det ble også etablert skolebygninger og andre velferdsbygninger.
Blaafarveværket er et helhetlig kulturmiljø som består av fire delområder som samlet forteller en svært viktig industrihistorie med både regional og nasjonal betydning. Det omfatter gruvene i Skuterudåsen og arbeiderboligene på Skuterudflata, selve blåfargeverket på Sand, og arbeiderboliger og direktørbolig på Nyfossum og Nymoen. Blaafarveværkets bygningsmasse består i dag av over 60 bevarte bygninger og installasjoner innenfor et stort geografisk område.
Blaafarveværket er et svært verdifullt kulturmiljø som formidler gruveindustriens historie, sosialhistorie og bygningshistorie på 1700- og 1800-tallet. Det har høy sjeldenhetsverdi, opplevelsesverdi, autentisitet og kildeverdi.
Noen av industribygningene på Sand er fredet etter kulturminneloven. De fredete bygningene er glasshytta, bødkerverkstedet, smia, arsenikktårnet og et uthus.
Blaafarveværket og Koboltgruvene

Skuterudflata er en del av kulturmiljøet Blåfarveværket.

Gamle Nes er en del av kulturmiljøet Nesbyen.
Gamle Nes er den eldste delen av Nesbyen. Kulturmiljøet omfatter tettstedet som vokste fram fordi Nesbyen var administrasjonssentrum og bosted for embetsmenn i hele Hallingdal. Nes er trolig det best bevarte administrasjonssenteret i fylket utenfor byene. Gamle Nes er et helhetlig kulturmiljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Den opprinnelige eiendoms- og veistrukturen i området er også godt bevart. Tettstedet er omkranset av et jordbrukslandskap som tilhører gårdsbrukene i Gamle Nes. Her er også rester etter tidlig industri langs Rukkedøla.
Kulturmiljøet omfatter de sentrale delene av tettstedet Nesbyen og jordbruksområdet sør for sentrum i Nes.
Hoveddelen av miljøet ligger på sørsida av Rukkedøla, men et mindre område langs Alfarvegen og tun og innmark på Høva-gårdene nord for elva er også med. I øst avgrenses kulturmiljøet av riksvei 7 og Hallingdalselva, i vest av skogkanten. Gårdene Hagale og Rudningen ligger lengst sør i kulturmiljøet. Den nordre delen av kulturmiljøet omfatter tettbebyggelsen, den søndre delen jordbruksområdet. Mellom de to delområdene er det i hovedsak nyere bebyggelse.
Deler av kulturmiljøet kalles Gamle Nes, og omfatter den eldste bebyggelsen på Nesbyen i området Alfarvegen/Møllevegen. Gamle Nes har preg av landsby, der gårdsbebyggelsen i hovedsak ligger samlet, med jordbruksarealene utenfor. Det gamle veisystemet er også langt på vei intakt. Her er variert bebyggelse, både tun med gårdsbebyggelse og bygninger tilknyttet handel, turisme og administrasjon, da Nesbyen tidligere var handels- og tingsted for hele Hallingdal. På Nes var det både prest, sorenskriver, lensmann og fut.
Både Nystugu, Tollefsgard og Nes prestegård har bevart helhetlige tun med mange gamle bygninger. Sorenskrivergården og Bjerringgården er også godt bevart og eksempler på embetsmanns- og handelsgårder.
¤ Nesbyen som administrasjonssentrum og handelssted
Etter svartedauden ble kirken i Nes hovedkirke, mens Gol og Hemsedal ble anneks under Nes. Dette var et resultat av at folketallet i Hallingdal sank drastisk. I 1587 hadde Nes prestegjeld egen lensmann, mens det tidligere var én lensmann i hele Hallingdal.
På 1600-tallet ble det holdt ting både i Hemsedal, Gol, Nes og Flå, men etter 1700 måtte folk fra de andre bygdene møte på ting på Nes. Inntil ca. 1650 ble det holdt ting i stua på Devegge, senere skiftet tingstedet mellom Tollefsgård, Havarsgård, Grimsgård og Olsgård. Fra begynnelsen av 1800-tallet ble Bruvollen fast tingsted.
Tingstugu fra begynnelsen av 1700-tallet finnes fortsatt, men i svært ombygd stand. Den ble også brukt som kirkestue og senere skole.
Sorenskriveren i Hallingdal fikk fast sete på Olsgård i Nes i 1825. Gården er siden kalt Skrivargarden. Både hovedbygningen fra 1810, kontorbygningen fra 1830 og flere uthus er bevart.
Da det første herredsstyre ble valgt i Nes i 1837, var det seks embetsmenn som bodde i Nes, men ingen av disse ble valgt.
Den første landhandelen i Hallingdal ble åpnet i 1828. Den lå på Bruvollen og ble drevet av Johan Peter Thams, sønnen til fogden. Her var det blant annet salg av brennevin, noe som ga gode inntekter. På Bruvollen var det kro på slutten av 1700-tallet. Otto Knoph Rømcke åpnet landhandel i Bjerringgården i 1835.
På Nesmoen, noe sør for sentrum, var det ekserserplass under Den store nordiske krig 1700–1720. Smedsgården, som ligger noen kilometer nord for sentrum, ble i 1791 utlagt til sjefsgård for Ytre Hallingdals kompani.
På Mortensløkka, litt nord for sentrum, ble det bygd distriktsfengsel for Hallingdal i 1863. Både hovedbygningen og cellefløyen er godt bevart.
¤ Stavkirketomta
Sentralt i Gamle Nes ligger stavkirketomta med en kirkegård rundt. Her sto det en stavkirke fram til 1864, da den ble revet. Stavkirken ble antakelig bygd i siste halvdel av 1200-tallet etter at en tidligere kirke på samme sted brant. Kirken ble ombygd og utvidet flere ganger. Deler fra stavkirken finnes fortsatt på gårdene i Nes og på museet.
¤ Hallingdal Museum
Ovenfor Gamle Nes ligger Hallingdal Museum, med hovedsakelig tilflyttede bygninger fra hele Hallingdal. Museet ble anlagt i 1899 og er blant landets eldste friluftsmuseer. Utstillingsbygningen fra 1914 kan nevnes spesielt. Her er også spor etter industriell produksjon av ulike typer i Rukkedøla.
¤ Industri
Rukkedøla var en svært verdifull ressurs i Nes i eldre tid. Langs elva var det møller, stamper, fargerier, vannverk og det ble drevet tømmerfløting. Vi ser fortsatt rester etter alle disse innretningene. Det finnes detaljerte kart over rettigheter som gårdene i Gamle Nes hadde, og gamle tegninger og malerier viser industri ved Rukkedalsfossen.
Skriftlige kilder fra 1600-tallet forteller at Havaska, Devegge og Grimsgård hadde kvern her. I 1792 var det åtte kverner ved fossen. Det meste lå på sørsiden av elva, men Høva hadde sag på nordsiden. Her var det også ei beinmølle og to vadmelsstamper. Dammer og trerenner som førte vann til kvernene fantes også. Det ble dessuten bygd et badehus med dusj. Rømcke bygde også ei sag, som sto omtrent der parkeringsplassen til museet ligger i dag.
Gårder som Grimsgård, Jørgenmoen, Arnegard, Havaska, Kvarteig, Deveggerødningen, Prestegarden og Raskestuen hadde virksomhet i Rukkedøla, og fossen var strengt regulert. I tillegg preget tømmerfløtingen fossen. Det ble bygd murer som skulle lede tømmeret utenom de verste juva.
¤ Jordbrukslandskapet
Sør for sentrumsbebyggelsen ligger et tradisjonelt jordbrukslandskap. Strukturen i landskapet, med tun og enkeltbygninger, veier/gutuer og innmark, går flere hundre år tilbake i tid og er langt på vei bevart.
Nesbyen er et helhetlig miljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Nesbyens landsbypreg er unikt i Buskerud. Opprinnelig bygnings- og veistruktur er også godt bevart. Rundt denne «landsbyen» ligger mye av jordbrukslandskapet intakt. Dette danner en ramme rundt tettstedet og innehar kvaliteter både når det gjelder natur- og kulturlandskap.
John Rønningen: Nesboka. Bygdehistorie for Nes i Hallingdal (1981)
Hol bygdearkiv

Nesmoen er en del av kulturmiljøet Nesbyen.
Gamle Nes er den eldste delen av Nesbyen. Kulturmiljøet omfatter tettstedet som vokste fram fordi Nesbyen var administrasjonssentrum og bosted for embetsmenn i hele Hallingdal. Nes er trolig det best bevarte administrasjonssenteret i fylket utenfor byene. Gamle Nes er et helhetlig kulturmiljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Den opprinnelige eiendoms- og veistrukturen i området er også godt bevart. Tettstedet er omkranset av et jordbrukslandskap som tilhører gårdsbrukene i Gamle Nes. Her er også rester etter tidlig industri langs Rukkedøla.
Kulturmiljøet omfatter de sentrale delene av tettstedet Nesbyen og jordbruksområdet sør for sentrum i Nes.
Hoveddelen av miljøet ligger på sørsida av Rukkedøla, men et mindre område langs Alfarvegen og tun og innmark på Høva-gårdene nord for elva er også med. I øst avgrenses kulturmiljøet av riksvei 7 og Hallingdalselva, i vest av skogkanten. Gårdene Hagale og Rudningen ligger lengst sør i kulturmiljøet. Den nordre delen av kulturmiljøet omfatter tettbebyggelsen, den søndre delen jordbruksområdet. Mellom de to delområdene er det i hovedsak nyere bebyggelse.
Deler av kulturmiljøet kalles Gamle Nes, og omfatter den eldste bebyggelsen på Nesbyen i området Alfarvegen/Møllevegen. Gamle Nes har preg av landsby, der gårdsbebyggelsen i hovedsak ligger samlet, med jordbruksarealene utenfor. Det gamle veisystemet er også langt på vei intakt. Her er variert bebyggelse, både tun med gårdsbebyggelse og bygninger tilknyttet handel, turisme og administrasjon, da Nesbyen tidligere var handels- og tingsted for hele Hallingdal. På Nes var det både prest, sorenskriver, lensmann og fut.
Både Nystugu, Tollefsgard og Nes prestegård har bevart helhetlige tun med mange gamle bygninger. Sorenskrivergården og Bjerringgården er også godt bevart og eksempler på embetsmanns- og handelsgårder.
¤ Nesbyen som administrasjonssentrum og handelssted
Etter svartedauden ble kirken i Nes hovedkirke, mens Gol og Hemsedal ble anneks under Nes. Dette var et resultat av at folketallet i Hallingdal sank drastisk. I 1587 hadde Nes prestegjeld egen lensmann, mens det tidligere var én lensmann i hele Hallingdal.
På 1600-tallet ble det holdt ting både i Hemsedal, Gol, Nes og Flå, men etter 1700 måtte folk fra de andre bygdene møte på ting på Nes. Inntil ca. 1650 ble det holdt ting i stua på Devegge, senere skiftet tingstedet mellom Tollefsgård, Havarsgård, Grimsgård og Olsgård. Fra begynnelsen av 1800-tallet ble Bruvollen fast tingsted.
Tingstugu fra begynnelsen av 1700-tallet finnes fortsatt, men i svært ombygd stand. Den ble også brukt som kirkestue og senere skole.
Sorenskriveren i Hallingdal fikk fast sete på Olsgård i Nes i 1825. Gården er siden kalt Skrivargarden. Både hovedbygningen fra 1810, kontorbygningen fra 1830 og flere uthus er bevart.
Da det første herredsstyre ble valgt i Nes i 1837, var det seks embetsmenn som bodde i Nes, men ingen av disse ble valgt.
Den første landhandelen i Hallingdal ble åpnet i 1828. Den lå på Bruvollen og ble drevet av Johan Peter Thams, sønnen til fogden. Her var det blant annet salg av brennevin, noe som ga gode inntekter. På Bruvollen var det kro på slutten av 1700-tallet. Otto Knoph Rømcke åpnet landhandel i Bjerringgården i 1835.
På Nesmoen, noe sør for sentrum, var det ekserserplass under Den store nordiske krig 1700–1720. Smedsgården, som ligger noen kilometer nord for sentrum, ble i 1791 utlagt til sjefsgård for Ytre Hallingdals kompani.
På Mortensløkka, litt nord for sentrum, ble det bygd distriktsfengsel for Hallingdal i 1863. Både hovedbygningen og cellefløyen er godt bevart.
¤ Stavkirketomta
Sentralt i Gamle Nes ligger stavkirketomta med en kirkegård rundt. Her sto det en stavkirke fram til 1864, da den ble revet. Stavkirken ble antakelig bygd i siste halvdel av 1200-tallet etter at en tidligere kirke på samme sted brant. Kirken ble ombygd og utvidet flere ganger. Deler fra stavkirken finnes fortsatt på gårdene i Nes og på museet.
¤ Hallingdal Museum
Ovenfor Gamle Nes ligger Hallingdal Museum, med hovedsakelig tilflyttede bygninger fra hele Hallingdal. Museet ble anlagt i 1899 og er blant landets eldste friluftsmuseer. Utstillingsbygningen fra 1914 kan nevnes spesielt. Her er også spor etter industriell produksjon av ulike typer i Rukkedøla.
¤ Industri
Rukkedøla var en svært verdifull ressurs i Nes i eldre tid. Langs elva var det møller, stamper, fargerier, vannverk og det ble drevet tømmerfløting. Vi ser fortsatt rester etter alle disse innretningene. Det finnes detaljerte kart over rettigheter som gårdene i Gamle Nes hadde, og gamle tegninger og malerier viser industri ved Rukkedalsfossen.
Skriftlige kilder fra 1600-tallet forteller at Havaska, Devegge og Grimsgård hadde kvern her. I 1792 var det åtte kverner ved fossen. Det meste lå på sørsiden av elva, men Høva hadde sag på nordsiden. Her var det også ei beinmølle og to vadmelsstamper. Dammer og trerenner som førte vann til kvernene fantes også. Det ble dessuten bygd et badehus med dusj. Rømcke bygde også ei sag, som sto omtrent der parkeringsplassen til museet ligger i dag.
Gårder som Grimsgård, Jørgenmoen, Arnegard, Havaska, Kvarteig, Deveggerødningen, Prestegarden og Raskestuen hadde virksomhet i Rukkedøla, og fossen var strengt regulert. I tillegg preget tømmerfløtingen fossen. Det ble bygd murer som skulle lede tømmeret utenom de verste juva.
¤ Jordbrukslandskapet
Sør for sentrumsbebyggelsen ligger et tradisjonelt jordbrukslandskap. Strukturen i landskapet, med tun og enkeltbygninger, veier/gutuer og innmark, går flere hundre år tilbake i tid og er langt på vei bevart.
Nesbyen er et helhetlig miljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Nesbyens landsbypreg er unikt i Buskerud. Opprinnelig bygnings- og veistruktur er også godt bevart. Rundt denne «landsbyen» ligger mye av jordbrukslandskapet intakt. Dette danner en ramme rundt tettstedet og innehar kvaliteter både når det gjelder natur- og kulturlandskap.
John Rønningen: Nesboka. Bygdehistorie for Nes i Hallingdal (1981)
Hol bygdearkiv

Garnåsgrenda i Nes er den eneste grenda i Buskerud der både sagntradisjon og synlige spor av gamle åkrer i skogen peker tilbake på gårdsbosetning med åkerbruk utenom det vanlige før middelalderen. Tradisjonen peker på at Garnås var Hallingdalkongenes sete. Andre spor i landskapet rundt grenda viser at det i middelalderen også ble drevet fangst av elg og jernproduksjon nær hus og tun. Kulturmiljø Garnås er foreløpig et unikt eksempel på bevarte åkrer fra jernalder i Buskerud. Kulturminnene i grenda kan ellers fortelle en uvanlig lang historie, fra jernalder–middelalder til nyere tid: en ulvestue (fangstgrop for ulv), den gamle Postvegen, kullmila der knott ble produsert under den andre verdenskrig.
Garnås-grenda ligger ca. 9 kilometer nord for Nesbyen sentrum, i en sørvendt skråning ved det store krateret etter meteorittnedslaget i området. Garnås-grenda ligger høyt med vid utsikt over Hallingdalselva mot sør. Postvegen snor seg opp fra dalbunnen gjennom grenda på vei mot Ål.
Kulturmiljøet omfatter et jordbrukslandskap med stor tidsdybde og stor variasjon i kulturminner. Levningene etter et småskala åkerbrukslandskap fra jernalder og to gårdsnære jernvinneanlegg fra tidlig middelalder er bevart. Kulturmiljøet omfatter dessuten seks tun med flere verneverdige tømmerbygninger og en ulvestue, samt postveien og elggraver.
Ifølge tradisjonen skal Garnås ha vært gudehov og høvdingsete i forhistorisk tid, hvor flere av Haddingkongene (som ga navn til dalen) skal ha hatt tilhold. Disse skal ha regjert over Hallingdalen før rikssamlingen.
¤ Tun og jord
Garnås er et gammelt gårdsområde. Dyrkingssporene viser at det har vært bosetting her fra 700-tallet og gjennom middelalderen. Det skal også ha stått en kapellkirke på en av de øverste gårdene.
Gårdene, med velholdte verneverdige bygninger, ligger omgitt av et verdifullt kulturlandskap med fulldyrket eng. Det er fem tun innenfor kulturmiljøet. Alle har tømmerbygninger fra 1700-, 1800- og begynnelsen av 1900-tallet, som er gode eksempler på byggeskikken i Hallingdal i denne perioden. Her er svært få nyere bygninger. På et av gårdstunene står det et vedtaksfredet stabbur fra 1752.
¤ Fangst
På tvers av et gammelt elgtrekk i lia nedenfor grenda i sørøst ligger ti fangstgroper for elg og former et 400 meter langt, buet stengsel fra Dokkelvi til Garnåsberget. Med sperregjerder mellom gropene har det vært effektivt til å fange dyr som trakk opp eller ned denne dalen. Elggravene har vært store og dype, ca. 6 × 4,5 meter i tverrmål og 1,4 meter dype. Innvendig har de hatt en kasse av tre. Den eldste elggraven vi kjenner fra Buskerud er ca. 7000 år gammel. Trekull i bunnen av en av elggravene i Garnås-lia viser at den var i bruk på 1200–1300-tallet. Gjenbruk var vanlig, så fangstanlegget kan være eldre.
Ulvestua i skogen nord for gårdene er én av totalt fem som er kjent fra Buskerud.
Innenfor et relativt begrenset område finnes kulturminner fra forhistorisk tid til 1700–1800-tallet. Det gjelder både tidlig jordbrukshistorie, jakt og fangst samt ferdselshistorie. Denne kombinasjonen er sjelden i Buskerud. Kulturmiljøet Garnås i Nes har stor opplevelsesverdi og kunnskapsverdi.
Kulturmiljøet inneholder flere automatisk fredete kulturminner. Fredete kulturminner er markert i kartet. Postvegen er ryddet og skiltet, og det pågår et skjøtselsprosjekt med beitende dyr på jernalderåkrene.
Tom Bloch-Nakkerud og Inge Lindblom: Far etter folk i Hallingdal – på leiting etter den eldste historia (1994), s. 53–58
Ellen Anne Pedersen: På sporet av jernaldergården på Garnås i Nes kommune, i Dølaminne – Årbok for Hallingdal 2012, s. 48–52)

Kulturmiljøet Uvdal kirkebygd forteller en viktig del av jordbrukshistorien i fjellbygdene i Buskerud. Uvdal kirkebygd i Nore og Uvdal er et helhetlig jordbrukslandskap av betydelig størrelse, som viser utviklingen fra det mange hundre år gamle landskapet i den bratte lisida til 1900-tallets driftsformer på Uvdalsøyan. Det er flere verneverdige tun og enkeltbygninger i kulturmiljøet. Kulturmiljøet omfatter også Uvdal stavkirke.
Uvdal kirkebygd i Nore og Uvdal omfatter jordbrukslandskapet fra Fønnebøfjorden i øst og rundt sju kilometer vestover.
Kulturmiljøet inneholder både den flate dalbunnen på begge sider av Uvdalselva, kalt Uvdalsøyan, og den relativt bratte sørvendte dalsida ovenfor. I dalsida befinner det seg et stort antall gårdstun, sentralt i området i et sammenhengende jordbrukslandskap; i utkantene ligger gårdene enkeltvis eller i mindre grupper. De fleste tun har ett eller flere eldre verneverdige bygninger, her er også freda hus. Sentralt i bygda ligger Uvdal stavkirke, med bygdetunet som nærmeste nabo. Kirkebygda har dessuten svært mange kulturlandskapselementer som rydningsrøyser og steingjerder.
¤ Uvdal stavkirke
Uvdal stavkirke ble trolig bygd på slutten av 1100-tallet på samme sted som en tidligere kirke. Funn av mynter under kirken er viktige kilder. Kirken inneholdt opprinnelig skip og et lite kor. Allerede i middelalderen ble skipet forlenget. På 1600- og 1700-tallet skjedde flere endringer; blant annet ble den utvidet til korskirke. I 1656 ble hele kirken dekorert innvendig første gang. Mye av denne dekoren er bevart.
¤ Totunsgårdene
Et særegent fenomen i deler av Kirkebygda er de såkalte totunsgårdene, der hver gård har to tun. I Øygardan, mellom Fønstelien og Fønnebø, er det flere slike gårder. Det øverste tunet inneholdt alle hus som var vanlige på en gård, mens det nederste, kalt «jorde», manglet stabbur, eldhus, smie og badstue. Husene i jordet var dessuten mindre enn husene i hovedtunet. Det kunne være en høydeforskjell på opp mot 100 meter mellom de to tunene. Jordesgården var bebodd etter hjemreise fra setra fram til fôret her nede var oppbrukt. En årsak til flyttingen mellom de to tunene var at det var lettere å flytte folk og dyr enn å frakte avling og gjødsel i bratt terreng.
Skikken med å ha to tun kan gå tilbake til middelalderen. De fleste husene som står i jordesgårdene i dag er mest sannsynlig bygd på 1800-tallet. Det gamle flyttesystemet holdt seg til 1950-åra. Korsgardjordet og Ljotegardjordet var lengst i bruk.
¤ Uvdalsøyan
Uvdalsøyan omfatter rundt 4000 dekar og strekker seg fra Fønnebøfjorden og fem kilometer vestover. I gamle dokumenter er øyan omtalt som vasseng. De årvisse vår- og høstflommene som førte til at deler av området ble stående under vann, gjorde at øyan egnet seg dårlig til grasproduksjon. Likevel ble engene slått. I 1920-åra ble Fønnebøfjorden senket med 1,3 meter, og Uvdalselva ble rettet ut og steinsatt på en strekning over to kilometer. Alt dette arbeidet ble utført med håndmakt. Det sies at dette tiltaket ble redningen for jordbruket i Uvdal.
I dag består Uvdalsøyan av produktive og lettdrevne grassletter. Mange av gårdene i Kirkebygda har mesteparten av innmarka si på øyan. På Øyan er det flere løer, både tømmerløer fra tida før senkingen av Fønnebøfjorden og løer i bindingsverk fra 1900-tallet. Det ble også oppført en del småstuer her, som var i bruk under slåtten.
¤ Arkeologiske funn i området
De eldste funnene i Kirkebygda er gjort ved innløpet til Fønnebøfjorden, på Persgard og Kaggelien. Flintøkser og en flintdolk tyder på at det kan ha vært bosetning eller gjentatte besøk her helt i slutten av steinalderen, etter at jordbruket ble innført til landet. Av synlige arkeologiske kulturminner finnes kullgroper og slaggforekomster fra jernutvinning i jernalder og middelalder.
Et depotfunn bestående av 12 jernbarrer har blitt funnet på gården Teigen, noe som i seg selv er interessant. De fleste barrefunn gjøres i utkanten av jordbruksområdene, og ikke i de utmarksområdene der det produseres mest jern. Slike barrer er nesten umulige å tidfeste mer nøyaktig enn til jernalderen, men de kan være samtidige med det rike funnet på Ljotegard fra merovingertid, med to spyd, pilspisser, beltestein og hestesko. Gårdsbosetning og kultivering av jordbrukslandskapet kom trolig i gang først i merovingertiden.
Dette kulturmiljøet inneholder et stort og helhetlig jordbrukslandskap, som viser utviklingen fra det mange hundre år gamle landskapet i den bratte lisida til 1900-tallets driftsformer på Uvdalsøyan. Her er et stort antall tun med verneverdige bygninger typiske for fjellbygdene i Buskerud.
Uvdal stavkirke står i en særstilling som kulturminne i bygda. Kirken er automatisk fredet.
Følgende bygninger innenfor kulturmiljøet er også fredet:
- Loft på Røysland 35/1 fra 1233.
- Loft på Gallåk 36/1 fra 1606 (2. etasje).
- Loft på Rauland nordre 38/1 fra middelalderen.
- Loft på Tufto nordre 40/1 fra middelalderen.
- Loft på Bakke øvre 56/1 fra 1300-tallet.
- Loft på Bakke nedre 56/75 fra 1596.
- Våningshus på Spikketrå 61/7 og 62/2 fra 1700-tallet.
- Loft på Opdal prestegård 73/6 fra 1627 (2. etasje).
- Loft på Huseby mellom 74/2 fra 1546.
- Vedskåle fra 1166.
- Loft fra middelalderen på Lunda 79/2.
De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Kari Huseby og Jørn Jensen: Kulturarv til ettertanke: Jordbrukets kulturlandskap i Nore og Uvdal (Nore og Uvdal kommune, 2000)

I Smådøldalen i Nore og Uvdal finnes det flere kulturminner som vitner om utmarksbruk i ulike perioder i forhistorisk og historisk tid. Kulturmiljøet omfatter et upåvirket stølslandskap hvor det finnes rester etter et relativt stort fløtningsanlegg (Fauskodammen), et større jernvinneanlegg av den eldre typen med slaggblokker, kullgroper og jernvinneanlegg fra vikingtid/middelalder, en gammel setervei/kirkevei og damstue med stall. Jernvinneanlegget ved Dammogen er et av de største i Buskerud fra eldre jernalder. Smådøldalen er også en typisk stølsdal, lite påvirket av moderne tiltak som vei- og hyttebygging.
Kulturmiljøet strekker seg rundt 15 kilometer langs Smådøla i Nore og Uvdal, fra Fauskodammen i sørøst til Bergsjøstulen i nordvest. Fauskodammen er skiltet fra vei og langs en opparbeidet kultursti.
Kulturmiljøet omfatter flere fløtningsminner ved Fauskodammen, samt ti støler. Stølene inneholder fra en til tre voller, med mye gammel kulturmark og et relativt stort antall eldre stølshus. Få av stølsvollene er oppdyrket.
¤ Fløtning
Det er kjent mange dammer og andre fløtningsinnretninger i Smådøldalen. Fauskodammen er den største av disse dammene, og ligger ca. 150 meter ovenfor en damstue og stall. Damkonstruksjonen er laftede tømmerkister fylt med stein. Her var fire luker og en høyde på rundt 3 meter. Noe av treverket er fremdeles synlig. Dammuren er videreført på hver side av elva. Dammen var i bruk så lenge det ble fløtet tømmer i Smådøla og har nok tradisjoner tilbake til tida før 1700. Dammen var i bruk fra slutten av 1600-tallet og fram til 1953.
¤ Setervei
Den gamle seterveien fra bygda opp til de mange stølene i dalen krysser vadet ved Fauskodammen. Her gikk den gamle kirkeslepa fra Tunhovd til Uvdal stavkirke. Slike gamle veifar blir ofte omtalt som sleper, og er tydelige bevis på at det har foregått ferdsel over lang tid. Bruk av kløvhest var også vanlig for å kunne transportere varer på disse slepene, derfor blir de omtalt som kløvsleper.
¤ Jernvinne
Jernvinneanlegget er av den eldre typen og er datert til folkevandringstid (440–650 e.Kr.). Dette er et av de største anleggene som er påvist i Buskerud fra denne tiden, og det er få anlegg i landet der en har eksempel på en slik storstilt før-industriell produksjon av jern. Anlegget ligger oppå en større morenehaug, der slaggblokker er veltet nedover skråningen. Basert på mengden slagg som ligger her, må det ha blitt produsert flere tonn jern. Det er også funnet kullgroper og jernvinneanlegg fra yngre jernalder og middelalder i området.
Kulturmiljøet er et upåvirket stølslandskap. Det er spor etter jernvinneproduksjon fra eldre jernalder i søndre del av kulturmiljøet. Kulturmiljøet forteller om stølsdrift som har vært viktig i fylket, i tillegg til jernproduksjon og tømmerfløting. Smådøldalen er en typisk stølsdal med spredte støler. I motsetning til mange andre stølsområder i Buskerud er den lite påvirket av moderne tiltak som vei- og hyttebygging. I hovedsak har både stølshusene og vollene bevart sitt preg fra tida da det var vanlig stølsdrift på alle vollene.
Kulturminnene innenfor området er viktige representanter som synliggjør utmarksbruk over et svært langt tidsrom. Jernvinneanlegget er et anlegg som representerer den eldste dokumenterte fasen av jernutvinning i fylket. Anlegget har stor opplevelsesverdi da en lett ser hvordan slaggblokker er kastet ned skråningen fra en større morenehaug. Fløtningsminnene forteller en viktig del av tidlig industri- og skogbrukshistorie, som har hatt stor betydning i vårt fylke. Sammenhengen mellom kulturminnene og den store tidsdybden de representerer gjør kulturmiljøet spesielt.
Jernvinneanlegget i området er automatisk fredet etter kulturminneloven. Kulturminnene er avmerket i kartet.
Smådølen er vurdert til å ha høy kulturhistorisk verdi i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999).
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Gunnar Glesne og Bente Fønnebø: Smådøl gjennom tidene – Fløtning, ferdsel, seterliv og næring: Fortellinger fra en seterdal i Nore og Uvdal kommune (2011)