Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Skuterudflata er en del av kulturmiljøet Blåfarveværket.
Blaafarveværket i Modum var et av de store industrielle foretakene i Buskerud som ble etablert på 1700-tallet. Blaafarveværket produserte rundt 80 % av verdensproduksjonen av koboltblått fargepigment i perioden 1773–1893. Fargen ble benyttet i porselens- og glassindustrien. Omkring 1840 var Blaafarveværket Norges største industribedrift. Kulturmiljøet består av fire delområder som forteller industrihistorien, men også arbeiderhistorien tilknyttet industrivirksomheten.
BELIGGENHET
Blaafarveværket ligger rundt fire kilometer nordvest for Åmot sentrum, ved Fylkesvei 287. Kulturmiljøet omfatter fire delområder. Like ved Haugfossen ligger verksområdet på Sand. Nyfossum med direktørbolig og Nymoen med arbeiderboliger ligger rett i nærheten av verksområdet, Skuterudåsen med koboltgruvene ligger rundt åtte kilometer nord for Blaafarveværket, og Skuterudflata med arbeiderboliger øst for Skuterudåsen like ved Snarumselva.
BESKRIVELSE
I 1772 ble det funnet malm i Skuterudåsen. Det var sølvskjerperen Ole Witloch som påviste verdien av koboltfunnet. Under Christian VII ble Det Kongelige Modumske Blaafarveværket opprettet i 1776. Den blå koboltfargen var svært ettertraktet på et internasjonalt marked. Allerede i 1788 eksporterte verket blåfarge til Kina og Japan. Koboltindustrien på Blaafarveværket utviklet seg til en stor virksomhet med rundt 2000 ansatte.
120 år med suksessrik industrihistorie tok slutt i 1898. Da utkonkurrerte den kunstige og langt rimeligere blåfargen ultramarin Blaafarveværkets koboltblått.
Bygningsmassen og gruvene ble på 1970-tallet overtatt av Stiftelsen Modums Blaafarveværk, som har gjort verket tilgjengelig for publikum som museum og kunstgalleri. I dag er Blaafarveværket et av Norges best besøkte museer.
¤ Verksområdet på Sand
Selve Blaafarveværket der blåfargen ble laget, ble plassert rett nedenfor Haugfossen. Fossen var sentral i driften av Blaafarveværket med sin fallhøyde på 39 meter. Vannet ga energi til fargemøllen og et pukkverk. En rekke bygninger og installasjoner ble oppført på Sand, blant annet glasshytte, scheidehus, arsenikktårn, smie og bødkerverksted. Mange av bygningene er helt eller delvis bevart som museumsbygninger. Det er tilflyttet noen bygninger til området, og det er to nyere utstillingsbygninger på området.
¤ Skuterudåsen / Gruvåsen
Koboltmalmen ble utvunnet fra gruveområdet i Skuterudåsen. Den første tiden ble malmen tatt ut fra åpne dagbrudd. Senere foregikk utvinningen i gruver. Malmen ble fraktet til pukkverkene for knusing og vasking før den gjennomgikk en kjemisk prosess på Blaafarveværket på Sand. Dagbrudd og gruveganger er for en stor del bevart. Store berghalder (slagghauger) er bevart i området rundt gruvene. Bygningene i området er nyere rekonstruksjoner av opprinnelige bygninger.
Arbeiderboliger på Nymoen og direktørbolig på Nyfossum Blaafarveværket var en stor arbeidsplass og det ble etablert mange, og etter forholdene gode, sosiale ordninger for arbeiderne. Det var sykelønn, fattigkasse og pensjonsordninger. Det ble bygget arbeiderboliger og flere av disse er bevart. Arbeiderboligene på Nymoen var bygget opp som tomannsboliger, med et enkekammer i tilknytning til hver bolig. Husene var på til sammen 94 kvadratmeter, og stuen var både oppholdsrom og soverom for hele familien.
Friedrich Roscher var teknisk direktør i perioden 1820–1840. Han bodde i direktørboligen på gården Nyfossum. Direktørboligen er oppført i empirestil etter Roschers egne tegninger. Nyfossum er i dag del av Blaafarveværkets museum og åpen for publikum.
¤ Arbeiderboliger – Skuterudflata
I 1827 ble en ung bergmester ved navn Karl Friedrich Böbert ansatt som leder av koboltgruvene. Han gjorde en betydelig innsats for å forbedre arbeids- og levevilkår for verksarbeiderne. Han så en klar sammenheng mellom bedriftens produktivitet og arbeidernes helse og trivsel. Han sørget derfor for etableringen av et fungerende verkssamfunn ved blant annet å få oppført arbeiderboliger både ved Skuterudgruvene/Skuterudflata og på Nymoen. Det ble også etablert skolebygninger og andre velferdsbygninger.
VERNEVERDI
Blaafarveværket er et helhetlig kulturmiljø som består av fire delområder som samlet forteller en svært viktig industrihistorie med både regional og nasjonal betydning. Det omfatter gruvene i Skuterudåsen og arbeiderboligene på Skuterudflata, selve blåfargeverket på Sand, og arbeiderboliger og direktørbolig på Nyfossum og Nymoen. Blaafarveværkets bygningsmasse består i dag av over 60 bevarte bygninger og installasjoner innenfor et stort geografisk område.
Blaafarveværket er et svært verdifullt kulturmiljø som formidler gruveindustriens historie, sosialhistorie og bygningshistorie på 1700- og 1800-tallet. Det har høy sjeldenhetsverdi, opplevelsesverdi, autentisitet og kildeverdi.
Noen av industribygningene på Sand er fredet etter kulturminneloven. De fredete bygningene er glasshytta, bødkerverkstedet, smia, arsenikktårnet og et uthus.
NYTTIGE KILDER
Blaafarveværket og Koboltgruvene

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Gamle Nes er en del av kulturmiljøet Nesbyen.
Gamle Nes er den eldste delen av Nesbyen. Kulturmiljøet omfatter tettstedet som vokste fram fordi Nesbyen var administrasjonssentrum og bosted for embetsmenn i hele Hallingdal. Nes er trolig det best bevarte administrasjonssenteret i fylket utenfor byene. Gamle Nes er et helhetlig kulturmiljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Den opprinnelige eiendoms- og veistrukturen i området er også godt bevart. Tettstedet er omkranset av et jordbrukslandskap som tilhører gårdsbrukene i Gamle Nes. Her er også rester etter tidlig industri langs Rukkedøla.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter de sentrale delene av tettstedet Nesbyen og jordbruksområdet sør for sentrum i Nes.
Hoveddelen av miljøet ligger på sørsida av Rukkedøla, men et mindre område langs Alfarvegen og tun og innmark på Høva-gårdene nord for elva er også med. I øst avgrenses kulturmiljøet av riksvei 7 og Hallingdalselva, i vest av skogkanten. Gårdene Hagale og Rudningen ligger lengst sør i kulturmiljøet. Den nordre delen av kulturmiljøet omfatter tettbebyggelsen, den søndre delen jordbruksområdet. Mellom de to delområdene er det i hovedsak nyere bebyggelse.
BESKRIVELSE
Deler av kulturmiljøet kalles Gamle Nes, og omfatter den eldste bebyggelsen på Nesbyen i området Alfarvegen/Møllevegen. Gamle Nes har preg av landsby, der gårdsbebyggelsen i hovedsak ligger samlet, med jordbruksarealene utenfor. Det gamle veisystemet er også langt på vei intakt. Her er variert bebyggelse, både tun med gårdsbebyggelse og bygninger tilknyttet handel, turisme og administrasjon, da Nesbyen tidligere var handels- og tingsted for hele Hallingdal. På Nes var det både prest, sorenskriver, lensmann og fut.
Både Nystugu, Tollefsgard og Nes prestegård har bevart helhetlige tun med mange gamle bygninger. Sorenskrivergården og Bjerringgården er også godt bevart og eksempler på embetsmanns- og handelsgårder.
¤ Nesbyen som administrasjonssentrum og handelssted
Etter svartedauden ble kirken i Nes hovedkirke, mens Gol og Hemsedal ble anneks under Nes. Dette var et resultat av at folketallet i Hallingdal sank drastisk. I 1587 hadde Nes prestegjeld egen lensmann, mens det tidligere var én lensmann i hele Hallingdal.
På 1600-tallet ble det holdt ting både i Hemsedal, Gol, Nes og Flå, men etter 1700 måtte folk fra de andre bygdene møte på ting på Nes. Inntil ca. 1650 ble det holdt ting i stua på Devegge, senere skiftet tingstedet mellom Tollefsgård, Havarsgård, Grimsgård og Olsgård. Fra begynnelsen av 1800-tallet ble Bruvollen fast tingsted.
Tingstugu fra begynnelsen av 1700-tallet finnes fortsatt, men i svært ombygd stand. Den ble også brukt som kirkestue og senere skole.
Sorenskriveren i Hallingdal fikk fast sete på Olsgård i Nes i 1825. Gården er siden kalt Skrivargarden. Både hovedbygningen fra 1810, kontorbygningen fra 1830 og flere uthus er bevart.
Da det første herredsstyre ble valgt i Nes i 1837, var det seks embetsmenn som bodde i Nes, men ingen av disse ble valgt.
Den første landhandelen i Hallingdal ble åpnet i 1828. Den lå på Bruvollen og ble drevet av Johan Peter Thams, sønnen til fogden. Her var det blant annet salg av brennevin, noe som ga gode inntekter. På Bruvollen var det kro på slutten av 1700-tallet. Otto Knoph Rømcke åpnet landhandel i Bjerringgården i 1835.
På Nesmoen, noe sør for sentrum, var det ekserserplass under Den store nordiske krig 1700–1720. Smedsgården, som ligger noen kilometer nord for sentrum, ble i 1791 utlagt til sjefsgård for Ytre Hallingdals kompani.
På Mortensløkka, litt nord for sentrum, ble det bygd distriktsfengsel for Hallingdal i 1863. Både hovedbygningen og cellefløyen er godt bevart.
¤ Stavkirketomta
Sentralt i Gamle Nes ligger stavkirketomta med en kirkegård rundt. Her sto det en stavkirke fram til 1864, da den ble revet. Stavkirken ble antakelig bygd i siste halvdel av 1200-tallet etter at en tidligere kirke på samme sted brant. Kirken ble ombygd og utvidet flere ganger. Deler fra stavkirken finnes fortsatt på gårdene i Nes og på museet.
¤ Hallingdal Museum
Ovenfor Gamle Nes ligger Hallingdal Museum, med hovedsakelig tilflyttede bygninger fra hele Hallingdal. Museet ble anlagt i 1899 og er blant landets eldste friluftsmuseer. Utstillingsbygningen fra 1914 kan nevnes spesielt. Her er også spor etter industriell produksjon av ulike typer i Rukkedøla.
¤ Industri
Rukkedøla var en svært verdifull ressurs i Nes i eldre tid. Langs elva var det møller, stamper, fargerier, vannverk og det ble drevet tømmerfløting. Vi ser fortsatt rester etter alle disse innretningene. Det finnes detaljerte kart over rettigheter som gårdene i Gamle Nes hadde, og gamle tegninger og malerier viser industri ved Rukkedalsfossen.
Skriftlige kilder fra 1600-tallet forteller at Havaska, Devegge og Grimsgård hadde kvern her. I 1792 var det åtte kverner ved fossen. Det meste lå på sørsiden av elva, men Høva hadde sag på nordsiden. Her var det også ei beinmølle og to vadmelsstamper. Dammer og trerenner som førte vann til kvernene fantes også. Det ble dessuten bygd et badehus med dusj. Rømcke bygde også ei sag, som sto omtrent der parkeringsplassen til museet ligger i dag.
Gårder som Grimsgård, Jørgenmoen, Arnegard, Havaska, Kvarteig, Deveggerødningen, Prestegarden og Raskestuen hadde virksomhet i Rukkedøla, og fossen var strengt regulert. I tillegg preget tømmerfløtingen fossen. Det ble bygd murer som skulle lede tømmeret utenom de verste juva.
¤ Jordbrukslandskapet
Sør for sentrumsbebyggelsen ligger et tradisjonelt jordbrukslandskap. Strukturen i landskapet, med tun og enkeltbygninger, veier/gutuer og innmark, går flere hundre år tilbake i tid og er langt på vei bevart.
VERNEVERDI
Nesbyen er et helhetlig miljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Nesbyens landsbypreg er unikt i Buskerud. Opprinnelig bygnings- og veistruktur er også godt bevart. Rundt denne «landsbyen» ligger mye av jordbrukslandskapet intakt. Dette danner en ramme rundt tettstedet og innehar kvaliteter både når det gjelder natur- og kulturlandskap.
NYTTIGE KILDER
John Rønningen: Nesboka. Bygdehistorie for Nes i Hallingdal (1981)
Hol bygdearkiv

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Nesmoen er en del av kulturmiljøet Nesbyen.
Gamle Nes er den eldste delen av Nesbyen. Kulturmiljøet omfatter tettstedet som vokste fram fordi Nesbyen var administrasjonssentrum og bosted for embetsmenn i hele Hallingdal. Nes er trolig det best bevarte administrasjonssenteret i fylket utenfor byene. Gamle Nes er et helhetlig kulturmiljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Den opprinnelige eiendoms- og veistrukturen i området er også godt bevart. Tettstedet er omkranset av et jordbrukslandskap som tilhører gårdsbrukene i Gamle Nes. Her er også rester etter tidlig industri langs Rukkedøla.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter de sentrale delene av tettstedet Nesbyen og jordbruksområdet sør for sentrum i Nes.
Hoveddelen av miljøet ligger på sørsida av Rukkedøla, men et mindre område langs Alfarvegen og tun og innmark på Høva-gårdene nord for elva er også med. I øst avgrenses kulturmiljøet av riksvei 7 og Hallingdalselva, i vest av skogkanten. Gårdene Hagale og Rudningen ligger lengst sør i kulturmiljøet. Den nordre delen av kulturmiljøet omfatter tettbebyggelsen, den søndre delen jordbruksområdet. Mellom de to delområdene er det i hovedsak nyere bebyggelse.
BESKRIVELSE
Deler av kulturmiljøet kalles Gamle Nes, og omfatter den eldste bebyggelsen på Nesbyen i området Alfarvegen/Møllevegen. Gamle Nes har preg av landsby, der gårdsbebyggelsen i hovedsak ligger samlet, med jordbruksarealene utenfor. Det gamle veisystemet er også langt på vei intakt. Her er variert bebyggelse, både tun med gårdsbebyggelse og bygninger tilknyttet handel, turisme og administrasjon, da Nesbyen tidligere var handels- og tingsted for hele Hallingdal. På Nes var det både prest, sorenskriver, lensmann og fut.
Både Nystugu, Tollefsgard og Nes prestegård har bevart helhetlige tun med mange gamle bygninger. Sorenskrivergården og Bjerringgården er også godt bevart og eksempler på embetsmanns- og handelsgårder.
¤ Nesbyen som administrasjonssentrum og handelssted
Etter svartedauden ble kirken i Nes hovedkirke, mens Gol og Hemsedal ble anneks under Nes. Dette var et resultat av at folketallet i Hallingdal sank drastisk. I 1587 hadde Nes prestegjeld egen lensmann, mens det tidligere var én lensmann i hele Hallingdal.
På 1600-tallet ble det holdt ting både i Hemsedal, Gol, Nes og Flå, men etter 1700 måtte folk fra de andre bygdene møte på ting på Nes. Inntil ca. 1650 ble det holdt ting i stua på Devegge, senere skiftet tingstedet mellom Tollefsgård, Havarsgård, Grimsgård og Olsgård. Fra begynnelsen av 1800-tallet ble Bruvollen fast tingsted.
Tingstugu fra begynnelsen av 1700-tallet finnes fortsatt, men i svært ombygd stand. Den ble også brukt som kirkestue og senere skole.
Sorenskriveren i Hallingdal fikk fast sete på Olsgård i Nes i 1825. Gården er siden kalt Skrivargarden. Både hovedbygningen fra 1810, kontorbygningen fra 1830 og flere uthus er bevart.
Da det første herredsstyre ble valgt i Nes i 1837, var det seks embetsmenn som bodde i Nes, men ingen av disse ble valgt.
Den første landhandelen i Hallingdal ble åpnet i 1828. Den lå på Bruvollen og ble drevet av Johan Peter Thams, sønnen til fogden. Her var det blant annet salg av brennevin, noe som ga gode inntekter. På Bruvollen var det kro på slutten av 1700-tallet. Otto Knoph Rømcke åpnet landhandel i Bjerringgården i 1835.
På Nesmoen, noe sør for sentrum, var det ekserserplass under Den store nordiske krig 1700–1720. Smedsgården, som ligger noen kilometer nord for sentrum, ble i 1791 utlagt til sjefsgård for Ytre Hallingdals kompani.
På Mortensløkka, litt nord for sentrum, ble det bygd distriktsfengsel for Hallingdal i 1863. Både hovedbygningen og cellefløyen er godt bevart.
¤ Stavkirketomta
Sentralt i Gamle Nes ligger stavkirketomta med en kirkegård rundt. Her sto det en stavkirke fram til 1864, da den ble revet. Stavkirken ble antakelig bygd i siste halvdel av 1200-tallet etter at en tidligere kirke på samme sted brant. Kirken ble ombygd og utvidet flere ganger. Deler fra stavkirken finnes fortsatt på gårdene i Nes og på museet.
¤ Hallingdal Museum
Ovenfor Gamle Nes ligger Hallingdal Museum, med hovedsakelig tilflyttede bygninger fra hele Hallingdal. Museet ble anlagt i 1899 og er blant landets eldste friluftsmuseer. Utstillingsbygningen fra 1914 kan nevnes spesielt. Her er også spor etter industriell produksjon av ulike typer i Rukkedøla.
¤ Industri
Rukkedøla var en svært verdifull ressurs i Nes i eldre tid. Langs elva var det møller, stamper, fargerier, vannverk og det ble drevet tømmerfløting. Vi ser fortsatt rester etter alle disse innretningene. Det finnes detaljerte kart over rettigheter som gårdene i Gamle Nes hadde, og gamle tegninger og malerier viser industri ved Rukkedalsfossen.
Skriftlige kilder fra 1600-tallet forteller at Havaska, Devegge og Grimsgård hadde kvern her. I 1792 var det åtte kverner ved fossen. Det meste lå på sørsiden av elva, men Høva hadde sag på nordsiden. Her var det også ei beinmølle og to vadmelsstamper. Dammer og trerenner som førte vann til kvernene fantes også. Det ble dessuten bygd et badehus med dusj. Rømcke bygde også ei sag, som sto omtrent der parkeringsplassen til museet ligger i dag.
Gårder som Grimsgård, Jørgenmoen, Arnegard, Havaska, Kvarteig, Deveggerødningen, Prestegarden og Raskestuen hadde virksomhet i Rukkedøla, og fossen var strengt regulert. I tillegg preget tømmerfløtingen fossen. Det ble bygd murer som skulle lede tømmeret utenom de verste juva.
¤ Jordbrukslandskapet
Sør for sentrumsbebyggelsen ligger et tradisjonelt jordbrukslandskap. Strukturen i landskapet, med tun og enkeltbygninger, veier/gutuer og innmark, går flere hundre år tilbake i tid og er langt på vei bevart.
VERNEVERDI
Nesbyen er et helhetlig miljø med mange verneverdige bygninger av ulik type, tilknyttet Nesbyens spesielle historie. Nesbyens landsbypreg er unikt i Buskerud. Opprinnelig bygnings- og veistruktur er også godt bevart. Rundt denne «landsbyen» ligger mye av jordbrukslandskapet intakt. Dette danner en ramme rundt tettstedet og innehar kvaliteter både når det gjelder natur- og kulturlandskap.
NYTTIGE KILDER
John Rønningen: Nesboka. Bygdehistorie for Nes i Hallingdal (1981)
Hol bygdearkiv

Garnåsgrenda i Nes er den eneste grenda i Buskerud der både sagntradisjon og synlige spor av gamle åkrer i skogen peker tilbake på gårdsbosetning med åkerbruk utenom det vanlige før middelalderen. Tradisjonen peker på at Garnås var Hallingdalkongenes sete. Andre spor i landskapet rundt grenda viser at det i middelalderen også ble drevet fangst av elg og jernproduksjon nær hus og tun. Kulturmiljø Garnås er foreløpig et unikt eksempel på bevarte åkrer fra jernalder i Buskerud. Kulturminnene i grenda kan ellers fortelle en uvanlig lang historie, fra jernalder–middelalder til nyere tid: en ulvestue (fangstgrop for ulv), den gamle Postvegen, kullmila der knott ble produsert under den andre verdenskrig.
Garnås-grenda ligger ca. 9 kilometer nord for Nesbyen sentrum, i en sørvendt skråning ved det store krateret etter meteorittnedslaget i området. Garnås-grenda ligger høyt med vid utsikt over Hallingdalselva mot sør. Postvegen snor seg opp fra dalbunnen gjennom grenda på vei mot Ål.
Kulturmiljøet omfatter et jordbrukslandskap med stor tidsdybde og stor variasjon i kulturminner. Levningene etter et småskala åkerbrukslandskap fra jernalder og to gårdsnære jernvinneanlegg fra tidlig middelalder er bevart. Kulturmiljøet omfatter dessuten seks tun med flere verneverdige tømmerbygninger og en ulvestue, samt postveien og elggraver.
Ifølge tradisjonen skal Garnås ha vært gudehov og høvdingsete i forhistorisk tid, hvor flere av Haddingkongene (som ga navn til dalen) skal ha hatt tilhold. Disse skal ha regjert over Hallingdalen før rikssamlingen.
¤ Tun og jord
Garnås er et gammelt gårdsområde. Dyrkingssporene viser at det har vært bosetting her fra 700-tallet og gjennom middelalderen. Det skal også ha stått en kapellkirke på en av de øverste gårdene.
Gårdene, med velholdte verneverdige bygninger, ligger omgitt av et verdifullt kulturlandskap med fulldyrket eng. Det er fem tun innenfor kulturmiljøet. Alle har tømmerbygninger fra 1700-, 1800- og begynnelsen av 1900-tallet, som er gode eksempler på byggeskikken i Hallingdal i denne perioden. Her er svært få nyere bygninger. På et av gårdstunene står det et vedtaksfredet stabbur fra 1752.
¤ Fangst
På tvers av et gammelt elgtrekk i lia nedenfor grenda i sørøst ligger ti fangstgroper for elg og former et 400 meter langt, buet stengsel fra Dokkelvi til Garnåsberget. Med sperregjerder mellom gropene har det vært effektivt til å fange dyr som trakk opp eller ned denne dalen. Elggravene har vært store og dype, ca. 6 × 4,5 meter i tverrmål og 1,4 meter dype. Innvendig har de hatt en kasse av tre. Den eldste elggraven vi kjenner fra Buskerud er ca. 7000 år gammel. Trekull i bunnen av en av elggravene i Garnås-lia viser at den var i bruk på 1200–1300-tallet. Gjenbruk var vanlig, så fangstanlegget kan være eldre.
Ulvestua i skogen nord for gårdene er én av totalt fem som er kjent fra Buskerud.
Innenfor et relativt begrenset område finnes kulturminner fra forhistorisk tid til 1700–1800-tallet. Det gjelder både tidlig jordbrukshistorie, jakt og fangst samt ferdselshistorie. Denne kombinasjonen er sjelden i Buskerud. Kulturmiljøet Garnås i Nes har stor opplevelsesverdi og kunnskapsverdi.
Kulturmiljøet inneholder flere automatisk fredete kulturminner. Fredete kulturminner er markert i kartet. Postvegen er ryddet og skiltet, og det pågår et skjøtselsprosjekt med beitende dyr på jernalderåkrene.
Tom Bloch-Nakkerud og Inge Lindblom: Far etter folk i Hallingdal – på leiting etter den eldste historia (1994), s. 53–58
Ellen Anne Pedersen: På sporet av jernaldergården på Garnås i Nes kommune, i Dølaminne – Årbok for Hallingdal 2012, s. 48–52)

Kulturmiljøet Uvdal kirkebygd forteller en viktig del av jordbrukshistorien i fjellbygdene i Buskerud. Uvdal kirkebygd i Nore og Uvdal er et helhetlig jordbrukslandskap av betydelig størrelse, som viser utviklingen fra det mange hundre år gamle landskapet i den bratte lisida til 1900-tallets driftsformer på Uvdalsøyan. Det er flere verneverdige tun og enkeltbygninger i kulturmiljøet. Kulturmiljøet omfatter også Uvdal stavkirke.
Uvdal kirkebygd i Nore og Uvdal omfatter jordbrukslandskapet fra Fønnebøfjorden i øst og rundt sju kilometer vestover.
Kulturmiljøet inneholder både den flate dalbunnen på begge sider av Uvdalselva, kalt Uvdalsøyan, og den relativt bratte sørvendte dalsida ovenfor. I dalsida befinner det seg et stort antall gårdstun, sentralt i området i et sammenhengende jordbrukslandskap; i utkantene ligger gårdene enkeltvis eller i mindre grupper. De fleste tun har ett eller flere eldre verneverdige bygninger, her er også freda hus. Sentralt i bygda ligger Uvdal stavkirke, med bygdetunet som nærmeste nabo. Kirkebygda har dessuten svært mange kulturlandskapselementer som rydningsrøyser og steingjerder.
¤ Uvdal stavkirke
Uvdal stavkirke ble trolig bygd på slutten av 1100-tallet på samme sted som en tidligere kirke. Funn av mynter under kirken er viktige kilder. Kirken inneholdt opprinnelig skip og et lite kor. Allerede i middelalderen ble skipet forlenget. På 1600- og 1700-tallet skjedde flere endringer; blant annet ble den utvidet til korskirke. I 1656 ble hele kirken dekorert innvendig første gang. Mye av denne dekoren er bevart.
¤ Totunsgårdene
Et særegent fenomen i deler av Kirkebygda er de såkalte totunsgårdene, der hver gård har to tun. I Øygardan, mellom Fønstelien og Fønnebø, er det flere slike gårder. Det øverste tunet inneholdt alle hus som var vanlige på en gård, mens det nederste, kalt «jorde», manglet stabbur, eldhus, smie og badstue. Husene i jordet var dessuten mindre enn husene i hovedtunet. Det kunne være en høydeforskjell på opp mot 100 meter mellom de to tunene. Jordesgården var bebodd etter hjemreise fra setra fram til fôret her nede var oppbrukt. En årsak til flyttingen mellom de to tunene var at det var lettere å flytte folk og dyr enn å frakte avling og gjødsel i bratt terreng.
Skikken med å ha to tun kan gå tilbake til middelalderen. De fleste husene som står i jordesgårdene i dag er mest sannsynlig bygd på 1800-tallet. Det gamle flyttesystemet holdt seg til 1950-åra. Korsgardjordet og Ljotegardjordet var lengst i bruk.
¤ Uvdalsøyan
Uvdalsøyan omfatter rundt 4000 dekar og strekker seg fra Fønnebøfjorden og fem kilometer vestover. I gamle dokumenter er øyan omtalt som vasseng. De årvisse vår- og høstflommene som førte til at deler av området ble stående under vann, gjorde at øyan egnet seg dårlig til grasproduksjon. Likevel ble engene slått. I 1920-åra ble Fønnebøfjorden senket med 1,3 meter, og Uvdalselva ble rettet ut og steinsatt på en strekning over to kilometer. Alt dette arbeidet ble utført med håndmakt. Det sies at dette tiltaket ble redningen for jordbruket i Uvdal.
I dag består Uvdalsøyan av produktive og lettdrevne grassletter. Mange av gårdene i Kirkebygda har mesteparten av innmarka si på øyan. På Øyan er det flere løer, både tømmerløer fra tida før senkingen av Fønnebøfjorden og løer i bindingsverk fra 1900-tallet. Det ble også oppført en del småstuer her, som var i bruk under slåtten.
¤ Arkeologiske funn i området
De eldste funnene i Kirkebygda er gjort ved innløpet til Fønnebøfjorden, på Persgard og Kaggelien. Flintøkser og en flintdolk tyder på at det kan ha vært bosetning eller gjentatte besøk her helt i slutten av steinalderen, etter at jordbruket ble innført til landet. Av synlige arkeologiske kulturminner finnes kullgroper og slaggforekomster fra jernutvinning i jernalder og middelalder.
Et depotfunn bestående av 12 jernbarrer har blitt funnet på gården Teigen, noe som i seg selv er interessant. De fleste barrefunn gjøres i utkanten av jordbruksområdene, og ikke i de utmarksområdene der det produseres mest jern. Slike barrer er nesten umulige å tidfeste mer nøyaktig enn til jernalderen, men de kan være samtidige med det rike funnet på Ljotegard fra merovingertid, med to spyd, pilspisser, beltestein og hestesko. Gårdsbosetning og kultivering av jordbrukslandskapet kom trolig i gang først i merovingertiden.
Dette kulturmiljøet inneholder et stort og helhetlig jordbrukslandskap, som viser utviklingen fra det mange hundre år gamle landskapet i den bratte lisida til 1900-tallets driftsformer på Uvdalsøyan. Her er et stort antall tun med verneverdige bygninger typiske for fjellbygdene i Buskerud.
Uvdal stavkirke står i en særstilling som kulturminne i bygda. Kirken er automatisk fredet.
Følgende bygninger innenfor kulturmiljøet er også fredet:
- Loft på Røysland 35/1 fra 1233.
- Loft på Gallåk 36/1 fra 1606 (2. etasje).
- Loft på Rauland nordre 38/1 fra middelalderen.
- Loft på Tufto nordre 40/1 fra middelalderen.
- Loft på Bakke øvre 56/1 fra 1300-tallet.
- Loft på Bakke nedre 56/75 fra 1596.
- Våningshus på Spikketrå 61/7 og 62/2 fra 1700-tallet.
- Loft på Opdal prestegård 73/6 fra 1627 (2. etasje).
- Loft på Huseby mellom 74/2 fra 1546.
- Vedskåle fra 1166.
- Loft fra middelalderen på Lunda 79/2.
De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Kari Huseby og Jørn Jensen: Kulturarv til ettertanke: Jordbrukets kulturlandskap i Nore og Uvdal (Nore og Uvdal kommune, 2000)

I Smådøldalen i Nore og Uvdal finnes det flere kulturminner som vitner om utmarksbruk i ulike perioder i forhistorisk og historisk tid. Kulturmiljøet omfatter et upåvirket stølslandskap hvor det finnes rester etter et relativt stort fløtningsanlegg (Fauskodammen), et større jernvinneanlegg av den eldre typen med slaggblokker, kullgroper og jernvinneanlegg fra vikingtid/middelalder, en gammel setervei/kirkevei og damstue med stall. Jernvinneanlegget ved Dammogen er et av de største i Buskerud fra eldre jernalder. Smådøldalen er også en typisk stølsdal, lite påvirket av moderne tiltak som vei- og hyttebygging.
Kulturmiljøet strekker seg rundt 15 kilometer langs Smådøla i Nore og Uvdal, fra Fauskodammen i sørøst til Bergsjøstulen i nordvest. Fauskodammen er skiltet fra vei og langs en opparbeidet kultursti.
Kulturmiljøet omfatter flere fløtningsminner ved Fauskodammen, samt ti støler. Stølene inneholder fra en til tre voller, med mye gammel kulturmark og et relativt stort antall eldre stølshus. Få av stølsvollene er oppdyrket.
¤ Fløtning
Det er kjent mange dammer og andre fløtningsinnretninger i Smådøldalen. Fauskodammen er den største av disse dammene, og ligger ca. 150 meter ovenfor en damstue og stall. Damkonstruksjonen er laftede tømmerkister fylt med stein. Her var fire luker og en høyde på rundt 3 meter. Noe av treverket er fremdeles synlig. Dammuren er videreført på hver side av elva. Dammen var i bruk så lenge det ble fløtet tømmer i Smådøla og har nok tradisjoner tilbake til tida før 1700. Dammen var i bruk fra slutten av 1600-tallet og fram til 1953.
¤ Setervei
Den gamle seterveien fra bygda opp til de mange stølene i dalen krysser vadet ved Fauskodammen. Her gikk den gamle kirkeslepa fra Tunhovd til Uvdal stavkirke. Slike gamle veifar blir ofte omtalt som sleper, og er tydelige bevis på at det har foregått ferdsel over lang tid. Bruk av kløvhest var også vanlig for å kunne transportere varer på disse slepene, derfor blir de omtalt som kløvsleper.
¤ Jernvinne
Jernvinneanlegget er av den eldre typen og er datert til folkevandringstid (440–650 e.Kr.). Dette er et av de største anleggene som er påvist i Buskerud fra denne tiden, og det er få anlegg i landet der en har eksempel på en slik storstilt før-industriell produksjon av jern. Anlegget ligger oppå en større morenehaug, der slaggblokker er veltet nedover skråningen. Basert på mengden slagg som ligger her, må det ha blitt produsert flere tonn jern. Det er også funnet kullgroper og jernvinneanlegg fra yngre jernalder og middelalder i området.
Kulturmiljøet er et upåvirket stølslandskap. Det er spor etter jernvinneproduksjon fra eldre jernalder i søndre del av kulturmiljøet. Kulturmiljøet forteller om stølsdrift som har vært viktig i fylket, i tillegg til jernproduksjon og tømmerfløting. Smådøldalen er en typisk stølsdal med spredte støler. I motsetning til mange andre stølsområder i Buskerud er den lite påvirket av moderne tiltak som vei- og hyttebygging. I hovedsak har både stølshusene og vollene bevart sitt preg fra tida da det var vanlig stølsdrift på alle vollene.
Kulturminnene innenfor området er viktige representanter som synliggjør utmarksbruk over et svært langt tidsrom. Jernvinneanlegget er et anlegg som representerer den eldste dokumenterte fasen av jernutvinning i fylket. Anlegget har stor opplevelsesverdi da en lett ser hvordan slaggblokker er kastet ned skråningen fra en større morenehaug. Fløtningsminnene forteller en viktig del av tidlig industri- og skogbrukshistorie, som har hatt stor betydning i vårt fylke. Sammenhengen mellom kulturminnene og den store tidsdybden de representerer gjør kulturmiljøet spesielt.
Jernvinneanlegget i området er automatisk fredet etter kulturminneloven. Kulturminnene er avmerket i kartet.
Smådølen er vurdert til å ha høy kulturhistorisk verdi i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999).
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Gunnar Glesne og Bente Fønnebø: Smådøl gjennom tidene – Fløtning, ferdsel, seterliv og næring: Fortellinger fra en seterdal i Nore og Uvdal kommune (2011)

Kulturmiljøet representerer jernalderens gravskikk fra folkevandringstid og yngre jernalder 400–1000 e.Kr. Folkevandringstiden i Buskerud må ha vært en tid i endring. Store folkemasser var på vandring på kontinentet, og det er sannsynlig at dette har påvirket samfunnene i Norge. Flere bygder ble bosatt, og vi ser at gravfunnene brer om seg i dalbygdene. Frygne gravfelt, som er det største gravfeltet i Nore og Uvdal, er nok oppført i relasjon til eldre ferdselsveier (Nordmannslepene).
Frygne gravfelt ligger på vestsiden av Frygnefjorden, 2 km sør for Nore stavkirke i Nore og Uvdal. Gravfeltet hører til søre Frygne gnr. 175 bnr. 1, og ligger på en terrasse mellom fylkesvegen og Numedalsbanen 285 moh.
Frygne gravfelt viser at det har vært et etablert jernalder¬samfunn i Nore fra folkevandringstid, og at det har blitt viktig for de som satt på gården Frygne å markere sin ætts tilhørighet ved å oppføre markerte gravrøyser. Sannsynligvis har feltet vært i bruk i generasjoner utover i yngre jernalder. Vi vet lite om dette da det ikke er kjent gjenstander fra feltet. Gravfeltet er ikke arkeologisk undersøkt.
Gravfeltet inneholder rundt 30 røyser, en avlang, resten runde. 20 av røysene ligger på et platå, nord og sør for bedehuset Betel. De resterende ligger i skråningen sør og øst for platået og ned til jernbaneovergangen. Alle røysene er klart markert, noen med fotgrøft. Røysene er laget av mellomstor og mindre rundkamp med en del småstein mellom. Et par røyser øst i feltet er sekundært påført rydningsstein.
Gravfeltet er på grunn av typen gravrøyser tolket til å være fra folkevandringstid, men feltet er ikke faglig undersøkt. Da bedehuset ble bygget en gang i 1920-åra ble det fjernet noen røyser, men det er ikke meldt inn funn fra disse.
Det er mulig vi kan se gravfeltets plassering i sammenheng med ferdselen over Hardangervidda i gammel tid. Søre Nordmannsslepa går i fjellet over Frygne. Den gamle fjellvegen mellom Nore og Tinn gikk også forbi dette feltet, gjennom Juvsgrend og ned i Luråsgrend i Tinn. Denne sentrale plasseringen har nok vært viktig for bøndene på Frygne, og har nok bygget opp under den posisjon gården en gang har hatt i jernalder.
Fra gården Frygne (Frogner) er det en fortelling om Frognerbondens korntønner. I denne fortellingen, som kan ha elementer fra virkeligheten, hører vi om gården Frygne som en rik og mektig gård. Et jordskred ødela derimot store deler av innmarken, og gården skal ha mistet sin posisjon.
Aslak Liestøl har nevnt i en underretning fra 04.07.1952 at det skal ha gått et jordskred like sør for feltet. Dette skredet skal ha gått i nyere tid og tok med seg mesteparten av innmarka på garden Søre Frygne. Skredet har trolig også forstyrret deler av feltet. Det er også knyttet et sagn til dette jordskredet.
Et velbevart gravfelt med så mange gravrøyser er uvanlig i Buskerud, og gjør dette til et viktig kulturmiljø regionalt. Selv om det aldri er gjennomført arkeologiske undersøkelser av feltet, er røysene viktige for å forstå førkristen gravskikk i dalbygdene opp mot fjellet. Kulturmiljøet Frygne gravfelt synliggjør således jernalderens religions- og trosutøvelse på en god og representativ måte. Gravfeltet er godt vedlikeholdt med skjøtsel og har stor opplevelsesverdi.
Alle gravrøysene er automatisk fredete kulturminner. Frygne gravfelt er skiltet med informasjonsskilt.
Buskerud fylkeskommune: Skjøtselsplan for Frygne gravfelt
Lars Erik Narmo: Notat fra skiltprosjekt

Hardangervidda har vært et viktig nærings- og livsgrunnlag for befolkningen i Buskerud fra steinalderen og fram til i dag. Jakt av rein har hele tiden vært sentralt, og vi kjenner til flere fangstminner i fjelltraktene. I Dyregravshalle i Nore og Uvdal ser vi eksempel på en jaktmetode som ble mest vanlig i jernalder. Her ligger Hardangerviddas største sammenhengende fangstsystem av fangstgroper. Hele systemet teller opp mot 130 fangstgroper, og om vi regner med flere systemer i nærområdet, teller det over 200. Anlegget kan være fra eldre jernalder, og viser hvor viktig jakt på reinsdyr må ha vært for menneskene som levde nær fjellet.
Dyregravshalle ligger innenfor Solheimsstulen i Jønndalen, like innenfor grensen til Hardangervidda nasjonalpark. Selve fangstsystemet i Dyregravshalle ligger øst for Skarvsvatnet, men det er også registrert fangstgroper vest for dette vannet.
I Dyregravshalle ligger et av de største og best bevarte fangstanleggene i Buskerud. Det er det største sammenhengende fangstanlegget med jordgravde fangstgroper på Hardangervidda. Disse jordgravne fangstgropene skiller seg i type og utforming fra de mer vanlige steinmura dyregravene som kan være noe yngre enn de jordgravne.
I hovedanlegget, som består av 107 jordgravde groper, ligger disse med kun 2–5 meters mellomrom. Gropene fordeler seg i en vifteform langs lia (-halle) som utgjør Dyregravshalle. Fangstsystemet er lagt slik at en har utnyttet de tørre moreneryggene som strekker seg fra lia og ut mot myra mot Skarvsvatnet. Dette er sannsynligvis det beste stedet å trekke for reinen. Omfanget tilsier at det må ha vært et viktig sted for fangst av rein. Noen groper overlapper også eldre groper, noe som forteller oss at anlegget nok har vært brukt over flere generasjoner.
Ser en fangstanlegget i Dyregravshalle i sammenheng med 40 fangstgroper ved Låglitunga (Dagali-Seterdalen), 60 ved Nord-Skarvet, 20 ved Ulvelilægeret, 32 ved Kruketjønne og 28 ved Langetjønne, kjenner vi til over 300 fangstgroper til sammen i dette området. Disse gropene er svært like i utforming og kan stamme fra noenlunde samme tidsrom.
Anlegget i Dyregravshalle er delvis datert, og indikerer at det har vært i bruk en gang før 600–700-tallet e.Kr. En datering til eldre jernalder er derfor sannsynlig. Store Nordmannsslepa går gjennom anlegget.
Kulturminnene i Dyregravshalle ligger innenfor Hardangervidda nasjonalpark og representerer det største sammenhengende fangstsystemet i Buskerud. Kulturmiljøet har stor opplevelsesverdi, og kan oppleves i et relativt urørt landskap innenfor nasjonalparkens grenser. Store Nordmannsslepa går gjennom anlegget, og herfra får man raskt inntrykk av omfanget om en vandrer fra fangstgrop til fangstgrop.
Fangstanlegget er automatisk fredet. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Kulturmiljøet ligger delvis innenfor nasjonalparkområdet til Hardangervidda. Kulturmiljøet er skiltet med informasjonstavle ved Solheimsstulen.
Øyvin Bakke: Dyregravene på Hardangervidda (artikkel, 1984)
Buskerud fylkeskommune: Registreringsrapport (2011)

Oppen er en del av kulturmiljøet Veien og Oppen.
På Veien i Ringerike ligger et av de største gravfeltene på Østlandet med over 150 gravhauger. Gravfeltet er i dag forvaltet som kulturminnepark. På høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut tre langhus fra eldre jernalder (100 f.Kr. – 500 e.Kr.). Det lengste huset er rekonstruert på stedet hvor det sto. Kulturmiljøet omfatter også to bygdeborger på Oppen. Både de store langhusene på Veien, gravgodset i enkelte av gravhaugene og flere av gårdsnavnene rundt dette miljøet har navn som vitner om at dette har vært et sentralsted i eldre jernalder.
Kulturmiljøet ligger midt i det som i dag kalles Heradsbygda, vest for Hønefoss sentrum i Ringerike. Kulturmiljøet består av to delområder: det rekonstruerte langhuset og gravfeltet på Veien og de to bygdeborgene på Oppen, som ligger ca. 1 km fra Veien.
¤ Høvdinggård og gravfelt på Veien
I kulturminneparken på Veien ligger et gravfelt med over 150 gravhauger. Ved arkeologiske undersøkelser er det funnet spor etter et branngravfelt fra bronsealder både under og utenfor gravfeltet.
På den markante høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut fire langhus fra eldre jernalder, alle mer enn 40 meter lange. De har ligget side om side og har avløst hverandre over en periode på 400–500 år. Med husenes lengde og spesielle konstruksjonsdetaljer føyer de seg inn blant høvdinggårdene i Skandinavia.
Veien er et tidlig maktsenter med kontakter til Kontinentet. Plasseringen er strategisk i forhold til ferdsel og vareutveksling med dalene innenfor og gode transportforbindelser over Tyrifjorden til Drammensfjorden i Hokksund og Lier og videre sørover.
¤ Bygdeborgene på Ormekula og Slotteberget under Oppen
Bygdeborgene på Oppen ligger langs ferdselsveien mot Ådalen og har trolig vært kontrollert av høvdingen på Veien. De er godt bevart, men den ene bygdeborgen har vært utsatt for brann, slik at steinene i muren er sintret på grunn av sterk varmepåvirkning. Et av høvdinghusene ble også ødelagt av brann og kanskje er det en sammenheng?
Bygdeborgene er bygd på samme måte, og har antakelig hatt samme funksjon. De ligger tett ved hverandre på hver sin ås med bratte sider mot vest og øst, og med inngangsparti fra sørsiden. Lengst nord er det bygd en buet, kraftig voll av stein og jord som avgrenser et lite flate innenfor. Det er lite som tyder på at de to anleggene har vært benyttet til forsvar i en krigersk situasjon.
Det er funnet spor etter bosetning i form av kokegroper, stolpehull og kulturlag flere steder i området mellom høvdinggården på Veien og bygdeborgene på Oppen. Påfallende mange av stedsnavnene i dette området antyder at det har foregått rituelle handlinger (vin, ve), eller at det har ligget andre gårder rundt Veien med en sentral posisjon (hall, sal) i jernalder. Kanskje er det i denne sammenhengen vi også skal se de to bygdeborgene.
Veien i Ringerike kommune er et av de mest betydningsfulle forhistoriske stedene i Buskerud. Kunnskapsgrunnlaget som arkeologer gjennom 150 år har gravd fram om det tidlige maktsenteret med gravfeltet og gården med minst fire generasjoner av store langhus, samt to bygdeborger, er unikt i fylket, og sjeldent i nasjonal sammenheng. Kulturmiljøet, med delområdene Veien og Oppen, har stor opplevelsesverdi og kildeverdi.
Kulturmiljøet omfatter arkeologiske kulturminner som er automatisk fredet etter kulturminneloven. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Veien kulturminnepark, del av Buskerudmuseet, holder til på Veien. Veien ble valgt til 1000-årssted for Buskerud.
Veien kulturminnepark (Buskerudmuseet)
F. A. Stylegard: Mellom stein og Gjermundbu: Makt og bebyggelse på Ringerike i vikingtid og middelalder. I: Larsen, J. H. og Rolfsen, P. (red.) 2004: Halvdanshaugen – arkeologi, historie og naturvitenskap, Universitetets kulturhistoriske museer. Skrifter nr. 3, s. 154–182.
Lil Gustafson: Møter på Veien – kultplass gjennom 1500 år: Et maktsenter på Ringerike i eldre jernalder (Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo, 2016)

Veien er en del av kulturmiljøet Veien og Oppen.
På Veien i Ringerike ligger et av de største gravfeltene på Østlandet med over 150 gravhauger. Gravfeltet er i dag forvaltet som kulturminnepark. På høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut tre langhus fra eldre jernalder (100 f.Kr. – 500 e.Kr.). Det lengste huset er rekonstruert på stedet hvor det sto. Kulturmiljøet omfatter også to bygdeborger på Oppen. Både de store langhusene på Veien, gravgodset i enkelte av gravhaugene og flere av gårdsnavnene rundt dette miljøet har navn som vitner om at dette har vært et sentralsted i eldre jernalder.
Kulturmiljøet ligger midt i det som i dag kalles Heradsbygda, vest for Hønefoss sentrum i Ringerike. Kulturmiljøet består av to delområder: det rekonstruerte langhuset og gravfeltet på Veien og de to bygdeborgene på Oppen, som ligger ca. 1 km fra Veien.
¤ Høvdinggård og gravfelt på Veien
I kulturminneparken på Veien ligger et gravfelt med over 150 gravhauger. Ved arkeologiske undersøkelser er det funnet spor etter et branngravfelt fra bronsealder både under og utenfor gravfeltet.
På den markante høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut fire langhus fra eldre jernalder, alle mer enn 40 meter lange. De har ligget side om side og har avløst hverandre over en periode på 400–500 år. Med husenes lengde og spesielle konstruksjonsdetaljer føyer de seg inn blant høvdinggårdene i Skandinavia.
Veien er et tidlig maktsenter med kontakter til Kontinentet. Plasseringen er strategisk i forhold til ferdsel og vareutveksling med dalene innenfor og gode transportforbindelser over Tyrifjorden til Drammensfjorden i Hokksund og Lier og videre sørover.
¤ Bygdeborgene på Ormekula og Slotteberget under Oppen
Bygdeborgene på Oppen ligger langs ferdselsveien mot Ådalen og har trolig vært kontrollert av høvdingen på Veien. De er godt bevart, men den ene bygdeborgen har vært utsatt for brann, slik at steinene i muren er sintret på grunn av sterk varmepåvirkning. Et av høvdinghusene ble også ødelagt av brann og kanskje er det en sammenheng?
Bygdeborgene er bygd på samme måte, og har antakelig hatt samme funksjon. De ligger tett ved hverandre på hver sin ås med bratte sider mot vest og øst, og med inngangsparti fra sørsiden. Lengst nord er det bygd en buet, kraftig voll av stein og jord som avgrenser et lite flate innenfor. Det er lite som tyder på at de to anleggene har vært benyttet til forsvar i en krigersk situasjon.
Det er funnet spor etter bosetning i form av kokegroper, stolpehull og kulturlag flere steder i området mellom høvdinggården på Veien og bygdeborgene på Oppen. Påfallende mange av stedsnavnene i dette området antyder at det har foregått rituelle handlinger (vin, ve), eller at det har ligget andre gårder rundt Veien med en sentral posisjon (hall, sal) i jernalder. Kanskje er det i denne sammenhengen vi også skal se de to bygdeborgene.
Veien i Ringerike kommune er et av de mest betydningsfulle forhistoriske stedene i Buskerud. Kunnskapsgrunnlaget som arkeologer gjennom 150 år har gravd fram om det tidlige maktsenteret med gravfeltet og gården med minst fire generasjoner av store langhus, samt to bygdeborger, er unikt i fylket, og sjeldent i nasjonal sammenheng. Kulturmiljøet, med delområdene Veien og Oppen, har stor opplevelsesverdi og kildeverdi.
Kulturmiljøet omfatter arkeologiske kulturminner som er automatisk fredet etter kulturminneloven. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Veien kulturminnepark, del av Buskerudmuseet, holder til på Veien. Veien ble valgt til 1000-årssted for Buskerud.
Veien kulturminnepark (Buskerudmuseet)
F. A. Stylegard: Mellom stein og Gjermundbu: Makt og bebyggelse på Ringerike i vikingtid og middelalder. I: Larsen, J. H. og Rolfsen, P. (red.) 2004: Halvdanshaugen – arkeologi, historie og naturvitenskap, Universitetets kulturhistoriske museer. Skrifter nr. 3, s. 154–182.
Lil Gustafson: Møter på Veien – kultplass gjennom 1500 år: Et maktsenter på Ringerike i eldre jernalder (Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo, 2016)