Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Kulturmiljøet representerer jernalderens gravskikk fra folkevandringstid og yngre jernalder 400–1000 e.Kr. Folkevandringstiden i Buskerud må ha vært en tid i endring. Store folkemasser var på vandring på kontinentet, og det er sannsynlig at dette har påvirket samfunnene i Norge. Flere bygder ble bosatt, og vi ser at gravfunnene brer om seg i dalbygdene. Frygne gravfelt, som er det største gravfeltet i Nore og Uvdal, er nok oppført i relasjon til eldre ferdselsveier (Nordmannslepene).
BELIGGENHET
Frygne gravfelt ligger på vestsiden av Frygnefjorden, 2 km sør for Nore stavkirke i Nore og Uvdal. Gravfeltet hører til søre Frygne gnr. 175 bnr. 1, og ligger på en terrasse mellom fylkesvegen og Numedalsbanen 285 moh.
BESKRIVELSE
Frygne gravfelt viser at det har vært et etablert jernalder¬samfunn i Nore fra folkevandringstid, og at det har blitt viktig for de som satt på gården Frygne å markere sin ætts tilhørighet ved å oppføre markerte gravrøyser. Sannsynligvis har feltet vært i bruk i generasjoner utover i yngre jernalder. Vi vet lite om dette da det ikke er kjent gjenstander fra feltet. Gravfeltet er ikke arkeologisk undersøkt.
Gravfeltet inneholder rundt 30 røyser, en avlang, resten runde. 20 av røysene ligger på et platå, nord og sør for bedehuset Betel. De resterende ligger i skråningen sør og øst for platået og ned til jernbaneovergangen. Alle røysene er klart markert, noen med fotgrøft. Røysene er laget av mellomstor og mindre rundkamp med en del småstein mellom. Et par røyser øst i feltet er sekundært påført rydningsstein.
Gravfeltet er på grunn av typen gravrøyser tolket til å være fra folkevandringstid, men feltet er ikke faglig undersøkt. Da bedehuset ble bygget en gang i 1920-åra ble det fjernet noen røyser, men det er ikke meldt inn funn fra disse.
Det er mulig vi kan se gravfeltets plassering i sammenheng med ferdselen over Hardangervidda i gammel tid. Søre Nordmannsslepa går i fjellet over Frygne. Den gamle fjellvegen mellom Nore og Tinn gikk også forbi dette feltet, gjennom Juvsgrend og ned i Luråsgrend i Tinn. Denne sentrale plasseringen har nok vært viktig for bøndene på Frygne, og har nok bygget opp under den posisjon gården en gang har hatt i jernalder.
Fra gården Frygne (Frogner) er det en fortelling om Frognerbondens korntønner. I denne fortellingen, som kan ha elementer fra virkeligheten, hører vi om gården Frygne som en rik og mektig gård. Et jordskred ødela derimot store deler av innmarken, og gården skal ha mistet sin posisjon.
Aslak Liestøl har nevnt i en underretning fra 04.07.1952 at det skal ha gått et jordskred like sør for feltet. Dette skredet skal ha gått i nyere tid og tok med seg mesteparten av innmarka på garden Søre Frygne. Skredet har trolig også forstyrret deler av feltet. Det er også knyttet et sagn til dette jordskredet.
VERNEVERDI
Et velbevart gravfelt med så mange gravrøyser er uvanlig i Buskerud, og gjør dette til et viktig kulturmiljø regionalt. Selv om det aldri er gjennomført arkeologiske undersøkelser av feltet, er røysene viktige for å forstå førkristen gravskikk i dalbygdene opp mot fjellet. Kulturmiljøet Frygne gravfelt synliggjør således jernalderens religions- og trosutøvelse på en god og representativ måte. Gravfeltet er godt vedlikeholdt med skjøtsel og har stor opplevelsesverdi.
Alle gravrøysene er automatisk fredete kulturminner. Frygne gravfelt er skiltet med informasjonsskilt.
NYTTIGE KILDER
Buskerud fylkeskommune: Skjøtselsplan for Frygne gravfelt
Lars Erik Narmo: Notat fra skiltprosjekt

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Hardangervidda har vært et viktig nærings- og livsgrunnlag for befolkningen i Buskerud fra steinalderen og fram til i dag. Jakt av rein har hele tiden vært sentralt, og vi kjenner til flere fangstminner i fjelltraktene. I Dyregravshalle i Nore og Uvdal ser vi eksempel på en jaktmetode som ble mest vanlig i jernalder. Her ligger Hardangerviddas største sammenhengende fangstsystem av fangstgroper. Hele systemet teller opp mot 130 fangstgroper, og om vi regner med flere systemer i nærområdet, teller det over 200. Anlegget kan være fra eldre jernalder, og viser hvor viktig jakt på reinsdyr må ha vært for menneskene som levde nær fjellet.
BELIGGENHET
Dyregravshalle ligger innenfor Solheimsstulen i Jønndalen, like innenfor grensen til Hardangervidda nasjonalpark. Selve fangstsystemet i Dyregravshalle ligger øst for Skarvsvatnet, men det er også registrert fangstgroper vest for dette vannet.
BESKRIVELSE
I Dyregravshalle ligger et av de største og best bevarte fangstanleggene i Buskerud. Det er det største sammenhengende fangstanlegget med jordgravde fangstgroper på Hardangervidda. Disse jordgravne fangstgropene skiller seg i type og utforming fra de mer vanlige steinmura dyregravene som kan være noe yngre enn de jordgravne.
I hovedanlegget, som består av 107 jordgravde groper, ligger disse med kun 2–5 meters mellomrom. Gropene fordeler seg i en vifteform langs lia (-halle) som utgjør Dyregravshalle. Fangstsystemet er lagt slik at en har utnyttet de tørre moreneryggene som strekker seg fra lia og ut mot myra mot Skarvsvatnet. Dette er sannsynligvis det beste stedet å trekke for reinen. Omfanget tilsier at det må ha vært et viktig sted for fangst av rein. Noen groper overlapper også eldre groper, noe som forteller oss at anlegget nok har vært brukt over flere generasjoner.
Ser en fangstanlegget i Dyregravshalle i sammenheng med 40 fangstgroper ved Låglitunga (Dagali-Seterdalen), 60 ved Nord-Skarvet, 20 ved Ulvelilægeret, 32 ved Kruketjønne og 28 ved Langetjønne, kjenner vi til over 300 fangstgroper til sammen i dette området. Disse gropene er svært like i utforming og kan stamme fra noenlunde samme tidsrom.
Anlegget i Dyregravshalle er delvis datert, og indikerer at det har vært i bruk en gang før 600–700-tallet e.Kr. En datering til eldre jernalder er derfor sannsynlig. Store Nordmannsslepa går gjennom anlegget.
VERNEVERDI
Kulturminnene i Dyregravshalle ligger innenfor Hardangervidda nasjonalpark og representerer det største sammenhengende fangstsystemet i Buskerud. Kulturmiljøet har stor opplevelsesverdi, og kan oppleves i et relativt urørt landskap innenfor nasjonalparkens grenser. Store Nordmannsslepa går gjennom anlegget, og herfra får man raskt inntrykk av omfanget om en vandrer fra fangstgrop til fangstgrop.
Fangstanlegget er automatisk fredet. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Kulturmiljøet ligger delvis innenfor nasjonalparkområdet til Hardangervidda. Kulturmiljøet er skiltet med informasjonstavle ved Solheimsstulen.
NYTTIGE KILDER
Øyvin Bakke: Dyregravene på Hardangervidda (artikkel, 1984)
Buskerud fylkeskommune: Registreringsrapport (2011)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Oppen er en del av kulturmiljøet Veien og Oppen.
På Veien i Ringerike ligger et av de største gravfeltene på Østlandet med over 150 gravhauger. Gravfeltet er i dag forvaltet som kulturminnepark. På høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut tre langhus fra eldre jernalder (100 f.Kr. – 500 e.Kr.). Det lengste huset er rekonstruert på stedet hvor det sto. Kulturmiljøet omfatter også to bygdeborger på Oppen. Både de store langhusene på Veien, gravgodset i enkelte av gravhaugene og flere av gårdsnavnene rundt dette miljøet har navn som vitner om at dette har vært et sentralsted i eldre jernalder.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet ligger midt i det som i dag kalles Heradsbygda, vest for Hønefoss sentrum i Ringerike. Kulturmiljøet består av to delområder: det rekonstruerte langhuset og gravfeltet på Veien og de to bygdeborgene på Oppen, som ligger ca. 1 km fra Veien.
BESKRIVELSE
¤ Høvdinggård og gravfelt på Veien
I kulturminneparken på Veien ligger et gravfelt med over 150 gravhauger. Ved arkeologiske undersøkelser er det funnet spor etter et branngravfelt fra bronsealder både under og utenfor gravfeltet.
På den markante høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut fire langhus fra eldre jernalder, alle mer enn 40 meter lange. De har ligget side om side og har avløst hverandre over en periode på 400–500 år. Med husenes lengde og spesielle konstruksjonsdetaljer føyer de seg inn blant høvdinggårdene i Skandinavia.
Veien er et tidlig maktsenter med kontakter til Kontinentet. Plasseringen er strategisk i forhold til ferdsel og vareutveksling med dalene innenfor og gode transportforbindelser over Tyrifjorden til Drammensfjorden i Hokksund og Lier og videre sørover.
¤ Bygdeborgene på Ormekula og Slotteberget under Oppen
Bygdeborgene på Oppen ligger langs ferdselsveien mot Ådalen og har trolig vært kontrollert av høvdingen på Veien. De er godt bevart, men den ene bygdeborgen har vært utsatt for brann, slik at steinene i muren er sintret på grunn av sterk varmepåvirkning. Et av høvdinghusene ble også ødelagt av brann og kanskje er det en sammenheng?
Bygdeborgene er bygd på samme måte, og har antakelig hatt samme funksjon. De ligger tett ved hverandre på hver sin ås med bratte sider mot vest og øst, og med inngangsparti fra sørsiden. Lengst nord er det bygd en buet, kraftig voll av stein og jord som avgrenser et lite flate innenfor. Det er lite som tyder på at de to anleggene har vært benyttet til forsvar i en krigersk situasjon.
Det er funnet spor etter bosetning i form av kokegroper, stolpehull og kulturlag flere steder i området mellom høvdinggården på Veien og bygdeborgene på Oppen. Påfallende mange av stedsnavnene i dette området antyder at det har foregått rituelle handlinger (vin, ve), eller at det har ligget andre gårder rundt Veien med en sentral posisjon (hall, sal) i jernalder. Kanskje er det i denne sammenhengen vi også skal se de to bygdeborgene.
VERNEVERDI
Veien i Ringerike kommune er et av de mest betydningsfulle forhistoriske stedene i Buskerud. Kunnskapsgrunnlaget som arkeologer gjennom 150 år har gravd fram om det tidlige maktsenteret med gravfeltet og gården med minst fire generasjoner av store langhus, samt to bygdeborger, er unikt i fylket, og sjeldent i nasjonal sammenheng. Kulturmiljøet, med delområdene Veien og Oppen, har stor opplevelsesverdi og kildeverdi.
Kulturmiljøet omfatter arkeologiske kulturminner som er automatisk fredet etter kulturminneloven. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Veien kulturminnepark, del av Buskerudmuseet, holder til på Veien. Veien ble valgt til 1000-årssted for Buskerud.
NYTTIGE KILDER
Veien kulturminnepark (Buskerudmuseet)
F. A. Stylegard: Mellom stein og Gjermundbu: Makt og bebyggelse på Ringerike i vikingtid og middelalder. I: Larsen, J. H. og Rolfsen, P. (red.) 2004: Halvdanshaugen – arkeologi, historie og naturvitenskap, Universitetets kulturhistoriske museer. Skrifter nr. 3, s. 154–182.
Lil Gustafson: Møter på Veien – kultplass gjennom 1500 år: Et maktsenter på Ringerike i eldre jernalder (Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo, 2016)

Veien er en del av kulturmiljøet Veien og Oppen.
På Veien i Ringerike ligger et av de største gravfeltene på Østlandet med over 150 gravhauger. Gravfeltet er i dag forvaltet som kulturminnepark. På høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut tre langhus fra eldre jernalder (100 f.Kr. – 500 e.Kr.). Det lengste huset er rekonstruert på stedet hvor det sto. Kulturmiljøet omfatter også to bygdeborger på Oppen. Både de store langhusene på Veien, gravgodset i enkelte av gravhaugene og flere av gårdsnavnene rundt dette miljøet har navn som vitner om at dette har vært et sentralsted i eldre jernalder.
Kulturmiljøet ligger midt i det som i dag kalles Heradsbygda, vest for Hønefoss sentrum i Ringerike. Kulturmiljøet består av to delområder: det rekonstruerte langhuset og gravfeltet på Veien og de to bygdeborgene på Oppen, som ligger ca. 1 km fra Veien.
¤ Høvdinggård og gravfelt på Veien
I kulturminneparken på Veien ligger et gravfelt med over 150 gravhauger. Ved arkeologiske undersøkelser er det funnet spor etter et branngravfelt fra bronsealder både under og utenfor gravfeltet.
På den markante høyderyggen sørvest for gravfeltet er det gravd ut fire langhus fra eldre jernalder, alle mer enn 40 meter lange. De har ligget side om side og har avløst hverandre over en periode på 400–500 år. Med husenes lengde og spesielle konstruksjonsdetaljer føyer de seg inn blant høvdinggårdene i Skandinavia.
Veien er et tidlig maktsenter med kontakter til Kontinentet. Plasseringen er strategisk i forhold til ferdsel og vareutveksling med dalene innenfor og gode transportforbindelser over Tyrifjorden til Drammensfjorden i Hokksund og Lier og videre sørover.
¤ Bygdeborgene på Ormekula og Slotteberget under Oppen
Bygdeborgene på Oppen ligger langs ferdselsveien mot Ådalen og har trolig vært kontrollert av høvdingen på Veien. De er godt bevart, men den ene bygdeborgen har vært utsatt for brann, slik at steinene i muren er sintret på grunn av sterk varmepåvirkning. Et av høvdinghusene ble også ødelagt av brann og kanskje er det en sammenheng?
Bygdeborgene er bygd på samme måte, og har antakelig hatt samme funksjon. De ligger tett ved hverandre på hver sin ås med bratte sider mot vest og øst, og med inngangsparti fra sørsiden. Lengst nord er det bygd en buet, kraftig voll av stein og jord som avgrenser et lite flate innenfor. Det er lite som tyder på at de to anleggene har vært benyttet til forsvar i en krigersk situasjon.
Det er funnet spor etter bosetning i form av kokegroper, stolpehull og kulturlag flere steder i området mellom høvdinggården på Veien og bygdeborgene på Oppen. Påfallende mange av stedsnavnene i dette området antyder at det har foregått rituelle handlinger (vin, ve), eller at det har ligget andre gårder rundt Veien med en sentral posisjon (hall, sal) i jernalder. Kanskje er det i denne sammenhengen vi også skal se de to bygdeborgene.
Veien i Ringerike kommune er et av de mest betydningsfulle forhistoriske stedene i Buskerud. Kunnskapsgrunnlaget som arkeologer gjennom 150 år har gravd fram om det tidlige maktsenteret med gravfeltet og gården med minst fire generasjoner av store langhus, samt to bygdeborger, er unikt i fylket, og sjeldent i nasjonal sammenheng. Kulturmiljøet, med delområdene Veien og Oppen, har stor opplevelsesverdi og kildeverdi.
Kulturmiljøet omfatter arkeologiske kulturminner som er automatisk fredet etter kulturminneloven. De fredete kulturminnene er avmerket på kartet.
Veien kulturminnepark, del av Buskerudmuseet, holder til på Veien. Veien ble valgt til 1000-årssted for Buskerud.
Veien kulturminnepark (Buskerudmuseet)
F. A. Stylegard: Mellom stein og Gjermundbu: Makt og bebyggelse på Ringerike i vikingtid og middelalder. I: Larsen, J. H. og Rolfsen, P. (red.) 2004: Halvdanshaugen – arkeologi, historie og naturvitenskap, Universitetets kulturhistoriske museer. Skrifter nr. 3, s. 154–182.
Lil Gustafson: Møter på Veien – kultplass gjennom 1500 år: Et maktsenter på Ringerike i eldre jernalder (Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo, 2016)

De fleste byer og tettsteder oppsto som følge av industrietablering eller handelsknutepunkt. Det vokste fram en industri på Hønefoss på 1700-tallet som bidro til byfremveksten. Kulturmiljøet omfatter et område rundt Stabells gate – Søndre torg i Hønefoss i Ringerike. Dette området er en sentral del av sentrum og har historie som strekker seg tilbake til byens første år. Her er flere store bygårder i jugendstil med en høy grad av autentisitet i tillegg til høy arkitektonisk og kunstnerisk verdi. Industribebyggelsen ved Hønefoss bru er en viktig del av kulturmiljøet. De nybarokke jugendgavlene på utvidelsen av Hønefoss Brugs sliperi er blitt et symbol for Hønefoss.
Kulturmiljøet omfatter deler av sentrumsområdene på Sørsida i Hønefoss i Ringerike kommune, fra Søndre torg i sør, gjennom Stabells gate til Øya i nord.
Hønefossen la grunnlaget for etableringen av Hønefoss. Det er kjent kverndrift tilbake til 1300-tallet, men det kan være eldre. Fossen ble også brukt til å frakte tømmer og de første sagene skal ha blitt satt opp omkring 1600. Treforedlingsindustrien ble etter hvert en stor næring og bidro til økonomiske oppgangstider på Hønefoss. Med handelsloven i 1842, som opphevet Drammens monopol som handelssted, ble handel en annen hovednæring og Hønefoss ble kjøpstad. Hønefoss fikk offisiell bystatus i 1852. Søndre torg overtok for Nordre torg som tidligere hadde vært en sentral handelsplass før bystatusen.
Med den økonomiske oppgangstiden på andre halvdel av 1800-tallet og utover på 1900-tallet, opplevde Hønefoss byvekst. Området i nærheten av Hønefossen, Stabells gate og Søndre torg ble bebygd med murbygninger som erstattet den lave trehusbebyggelsen som tidligere var i området.
¤ Jugendbyen Hønefoss
Det ble innført murtvang i norske byer i 1904. På Sørsida i Hønefoss ble dette praktisert i området vest for Kongens gate og nord for Owrens gate. Stabells gate er innenfor området.
Hønefoss er en av få byer i Norge der det ble bygd mange hus i jugendstil. Jugendstilperioden falt sammen med oppgangstid i byen, noe som resulterte i flere gode eksempler på denne stilarten. Forbildene for stilarten fantes hovedsakelig i Østerrike og Frankrike, og var i mur. Valmtak og mansardtak var vanlig. Buer og bølgende linjer med blant annet plantemotiv gikk igjen i arker, gavler, vindusomramming m.m. Mest karakteristisk er kanskje bruken av småruter i de øvre rammene i krysspostvinduet.
Stabells gate ligger utenfor det rettlinja gatenettet som kommer fram på Hans Bergs oppmålings- og reguleringskart fra 1855–1856. Dagens bebyggelse kan i hovedsak deles inn i perioder: tidlig 1900-tall og perioden rundt 2000. Her er kun bevart et par eldre bygninger, men vi har også kunnskap om eldre bygninger som i dag er borte.
¤ Stabells gate og Søndre torg
Stabells gate (tidligere kalt Ullitzhaugen) må ha vært en del av det eldste veisystemet gjennom Hønefoss. Stabells gate var det først bebygde området på Sørsida, fra midt på 1700-tallet. Dette var altså hovedgata på Sørsida. Her lå vertshus og handelshus, mens mindre bolighus var plassert ned mot elva og langs den nåværende Storgata. I 1850-åra ble det bygd flere store gårder både i Stabells gate og ved Søndre torg. Grand hotell i Stabells gate 8 er en god representant for jugendstilen på Hønefoss. Hotellet ble oppført i 1913 og er tegnet av arkitekt Magnus.
Søndre torg ble en viktig handels- og møteplass etter bystatusen i 1852. Torget ble opparbeidet og det ble reist forretningsgårder rundt torget. Wexhalgården (Søndre torg 4), oppkalt etter kjøpmann Thorvald G. Waxhal, ble reist 1887/1894 og er en av de første store forretningsgårdene på Hønefoss.
¤ Øya og Hønefoss Brug
Området hvor Hønefoss Brug ligger, kalles for Øya. Her, midt i fossen, var det opprinnelig en stor gruppe med små øyer og knauser med boliger for de som bodde ved sagbrukene i fossen.
Tresliperiet Hønefoss Brug var en svært viktig industriarbeidsplass. Bruket ble anlagt som Hønefoss Træsliperi i 1880 av Christian August Anker etter at han hadde kjøpt opp vannrettighetene i fossen. Edward Lloyd Ltd overtok bruket i 1893 og gjorde det til Norges største eksportsliperi (1909–1911). Bruket var i sterk vekst ved århundreskiftet og det vokste fram mekaniske verksteder, snekkerfabrikk, sementstøperi, steinhuggeri m.m. i tilknytning til bruket. Det ble også bygget et eget kraftverk til bruket som ga lokalene elektrisk belysning allerede i 1893. Kraftverket ga også energi til gatebelysningen i sentrum. Det ble bygd et større kraftverk i fossen i 1922.
De fleste byer og tettsteder oppsto som følge av industrietablering eller handelsknutepunkt. Det vokste fram en industri på Hønefoss på 1700-tallet som bidro til byfremveksten. Treforedlingsindustrien på Øya la grunnlaget for at Hønefoss utviklet seg til å bli en viktig industriby. Området Stabells gate – Søndre torg ble bebygd med murbebyggelse i jugendstil på slutten av 1800-tallet og på begynnelsen av 1900-tallet. Bygningene har høy grad av autentisitet og kunstnerisk verdi. De nybarokke jugendgavlene på utvidelsen av Hønefoss Brugs sliperi er blitt et symbol for Hønefoss. Området er oppført i Riksantikvarens NB!-register.
Riksantikvarens NB!-register
Jo Sellæg: Hus i Hønefoss – byutvikling, byggeskikk og kulturminner, Ringerike kommune (2007)
Ringerikes museum, Ringerike ungdomslag og Ringerike historielag: Heftet Ringerike nr. 74, 2002

Buskerud har mange gruver og bergverk av ulike slag, og bergverk har vært en viktig næringsvei i fylket. Gruvedriften ved Ringerike nikkelverk har en lang historie. Dette er det eneste nikkelverket i fylket og var et av verdens ledende nikkelverk på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter et gruvelandskap som består av gruver og berghalder, vei- og jernbanetraséer, samt fundamenter etter en taubane og bygninger fra ulike perioder.
Ringerike nikkelverk ligger i skogsterreng rundt 2 kilometer nord for sentrum på Nakkerud, i nærheten av Åsterudtjern.
Kulturmiljøet omfatter et gruvelandskap som består av gruver og berghalder, vei- og jernbanetraséer, samt fundamenter etter en taubane. Det er også støpte murer, som har vært fundament for bygninger. Her ligger dessuten rester etter den siste smeltehytta med slagghauger omkring. Nord for gruvene er det en dam med en delvis støpt mur, samt noen mindre vannrenner. Det er også bevart noen bolighus for arbeidere og funksjonærer i Ertelien og ved Åsterudtjern.
¤ Nikkelproduksjon fra 1848 til 1920
Det har vært kobbergruver på Åsterud helt siden andre halvdel av 1600-tallet. Denne gruvedriften foregikk i liten skala fram til hyttemester ved Modum Blaafarveværk, Theodor Scheerer, påviste nikkel i malmen ved Ertelien i 1837. Det la grunnlaget for nikkelproduksjonen i området som varte fra etableringen i 1848 og fram til nedleggelsen av verket i 1920. Det ble tatt ut over 300 000 tonn råmalm ved Ringerike nikkelverk i denne perioden.
Ringerike nikkelverk ble etablert av hyttemester ved Blaafarveværket Adolf Roscher, dr. H.A. Thaulow ved Modum Bad og tobakksfabrikant J.L. Tiedemann i 1848. Thaulow brukte pengene han tjente på nikkelverket til å bygge opp Modum bad i 1857.
Hovedgruvene lå ved Ertelien, øst for Åsterudtjern. Fra Ertelien gikk det fra 1874 en 3,8 km lang taubane som fraktet malmen til smeltehytta ved Væleren. Dette var Norges første taubane.
Nikkelverket var et av verdens ledende nikkelverk og hadde et toppår i 1878. I en periode ble nærmere 40 % av verdensproduksjonen av nikkel produsert her, og Ringerike nikkelverk var Norges mest lønnsomme nikkelverk.
Produksjonen ble likevel stanset i en periode på 1880-tallet, men driften ble tatt opp igjen i 1889 og på begynnelsen av 1900-tallet. De gamle smeltehyttene ved Væleren og Kittelsby ble også erstattet av ny smeltehytte ved Åsterudtjernet.
A/S Kristiansand Nikkelraffineringsverk, som leide rettighetene fra 1912 og som overtok eierskapet i 1915, fikk bygd en taubane fra Ertelien til Nakkerud stasjon i 1912. Tidligere hadde nikkelen blitt fraktet over Tyrifjorden i kasser og videre med hest gjennom Lier til Drammen. Dyrbak kraftstasjon, på Øst-Modum, sto ferdig i 1912 og ble bygd for å gi strøm til nikkelverket.
¤ Viktig arbeidsplass i Ringerike
Nikkelverket var Ringerikes største arbeidsplass på midten av 1800-tallet. På det meste skal det ha arbeidet nærmere 300 mann i gruvene. Til sammen var det omlag 3750 personer i gruvene i perioden 1866–1920.
Det ble bygd boliger for arbeidere og funksjonærer i området. Det ble også bygd skole for barna til de ansatte og det var butikk i området.
Det er bevart noen bolighus på Engen, ved Åsterudtjern, blant annet administrasjonsbolig og stigerboliger. En stiger var en administrasjonsleder ved gruvene. To av husene er flyttet fra Væleren til Engen, men stigerboligen og stallen er trolig oppført før nikkelverksperioden.
Kulturmiljøet Ringerike nikkelverk er et helhetlig og godt bevart gruvelandskap som forteller om den tidlig-industrielle bergverksdriften. Gruvemiljøet er godt bevart, med unntak av at skogen har grodd til. Det er bevart spor etter bergverksdriften slik som gruver og berghalder, vei- og jernbanetraséer, samt fundamenter etter en taubane og bygninger fra ulike perioder. Ringerike nikkelverk er det eneste nikkelverket i Buskerud, og kulturmiljøet har høy sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
Nakkerud og Tyristrand Historielag, Ringerike Nikkelverk (hefte)
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Nils Johan Rønniksen: Nickel og kobold, historieboka.no

Boligutviklingen i byer i Buskerud fulgte tidens trender. Løkka på Hønefoss ble bygd ut tidlig på 1900-tallet og det ble oppført boliger i jugendstil, klassisisme og sveitserstil. Løkka på Hønefoss er et helhetlig villaområde med bebyggelse oppført perioden 1911–1930. Mange av bygningene har en høy grad av opprinnelighet. Den store andelen av arkitekttegnede boliger er interessant. Kulturmiljøet er typisk for boligstrøk i byer og større tettsteder.
Boligområdet Løkka ligger på Sørsida på Hønefoss, øst for gjennomfartsåren Kongens gate, og omfatter fire hele kvartaler, samt deler av fire kvartaler.
¤ Boligområde fra tidlig 1900-tall
Løkka ble bebygd i en periode da Hønefoss opplevde byvekst. På slutten av 1800-tallet og første del av 1900-tallet var det press på boligtomter i Hønefoss som følge av industrien. Bygrensa ble utvidet og nye områder ble regulert og bebygd. Et reguleringskart fra 1855–1856 viser deler av dagens rettlinjete gatenett i dette området på Sørsida. Flertallet av eiendommene er fradelt 1910–1912 og bebygd i perioden 1911–1930. Området er helt flatt, og kvartalene omtrentlig kvadratiske. Området har et rektangulært gatenett med brede gater som gir boligene godt med sollys og luft. Bebyggelsen består hovedsakelig av villaer. Et fåtall av bolighusene er plassert i gatelinje, mens storparten av bebyggelsen ligger tilbaketrukket fra veiene med hage rundt. Ulike hustyper og variasjon i plassering av bygningene innenfor hvert kvartal gir variasjon. En del av særpreget er de store hagene.
¤ Jugendstil, nyklassisisme og sveitserstil
De fleste bygningene i området er preget av jugendstilen og 1920-tallets klassisisme, med mange av disse stilartenes kjennetegn. Her er også et fåtall sveitserstilhus. Husene i området er arkitekttegnet eller oppført av byggmestre etter typetegninger og mønsterbøker. Et eksempel er Sundgata 27 som er et eksempel på et hus tegnet av en byggmester allerede i 1912. Mange bygninger har en høy grad av autentisitet (opprinnelighet).
Løkka på Hønefoss er et helhetlig villaområde fra perioden 1910–1930. Området er typisk for boligstrøk i byer og større tettsteder. Her er et stort antall bygninger som er gode representanter for stilartene tidlig på 1900-tallet og bygningene har en høy grad av autentisitet. Den store andelen av arkitekttegnede boliger gjør også området interessant.
Området er oppført i Riksantikvarens NB!-register og det er avsatt som hensynssone i reguleringsplan for Løkka og Schjongstangen.
Riksantikvaren NB!-register
Jo Sellæg: Hus i Hønefoss – byutvikling, byggeskikk og kulturminner, Ringerike kommune (2007)

Tømmer har vært en viktig ressurs i Buskerud i alle tider. Transport av tømmer og videreforedling av tømmer til salgbare produkter, har etterlatt seg mange kulturminner langs vassdragene i Buskerud. Kjerraten i Åsa strekker seg fra Steinsfjorden til Damtjern er et sjeldent teknisk-industrielt anlegg for frakt av tømmer under første halvdel av 1800-tallet. En kjerrat er en innretning for å frakte tømmer motstrøms og kan sammenlignes med en transportlenke. Kjerraten i Åsa forteller om tømmertransporten som har vært en viktig del av industrihistorien i Buskerud.
Kulturmiljøet omfatter et teknisk-industrielt anlegg som strekker seg fra Steinsfjorden til Storflåtan sørøst i Ringerike.
Norsk trelastindustri og skipsfart hadde gode år rundt år 1800, og Norge eksporterte mye trelast til blant andre England. Det var blant annet flere velstående sagbrukseiere og trelasthandlere i Buskerud, og Drammen var en stor utskipningshavn.
Peder Anker (1749–1824) var en av de store skogs- og sagbrukseierne i denne perioden. He eide en oppgangssag i Lysaker-elva, og Kjerraten i Åsa ble nettopp bygd for å frakte tømmer fra Land og Valdres til hans oppgangssag. Tømmeret ble fløtet nedover Tyrifjorden til Steinsfjorden før det ble fraktet oppover den bratte åssiden kjerratsystemet. Tømmeret ble videre fløtet ned vassdraget – over elver, dammer og renner – fram til oppgangssaga hvor det ble skåret opp for eksport.
¤ Hva er en kjerrat?
Ordet «kjerrat» kommer av det tyske «Kehrrad» som betyr vendehjul. En kjerrat kan sammenlignes med et transportbånd eller transportlenke.
Transportlenken går om to hjul – et drivhjul og et endehjul. Drivhjulet var montert på en grov akselstokk, hvor også et stort vannhjul var festet til. Vannhjulet var motoren for kjerraten. Mellom endehjulet og drivhjulet gikk lenken på etasjer med ruller, overruller og underruller. På hver side av overrullene var det lagt stokker som tjente som lave karmer som skulle hindre tømmervendinga i å sprike ut og skli av rullebanen. Rullene var lagret i små støpejernslagre som var felt ned i langsgående stokker. Disse var en del av trekonstruksjonen for rullebanen. Fundamentet var murt opp av stein. Stort sett var dette lave murer som skulle holde trevirke oppe fra fuktig mark.
¤ Anlegget
Kjerraten i Åsa ble bygd i perioden 1803–1809 og anlegget var i drift fram til 1850. Anlegget har en lengde på 3.900 meter og en høydeforskjell på 389 meter. Det ble murt opp over tusen steinpilarer for rullebanen og tolv store fundamenter for hjulhusene.
Det ble også bygget rullebane, hjulhus, vannrenner, dammer og lignende. De første ti kjerratene sto ferdig høsten 1806. Den tolvte av kjerratene var imidlertid aldri i bruk da frakten av tømmer foregikk med hestebane fra Damtjern til Storflåtan i Sørkedalsvassdraget.
Det ble i gjennomsnitt fraktet 1500 tylvter tømmer per år, men i toppår ble det fraktet nærmere 1800 tylvter. Det tilsvarer omlag 100.000 planker. Anlegget skapte 300–400 arbeidsplasser under anleggsvirksomheten. Da kjerratsystemet var ferdig bygd, var det behov for nærmere 100 mann til sesongarbeid.
Tømmer har vært en viktig ressurs i Buskerud i alle tider og tømmertransport har vært viktig i Buskerud. Sammen med fløtningsminnene i Lyngdalsvassdraget og Numedalslågen, bidrar Kjerraten i Åsa å fortelle denne delen av Buskeruds historie. Kjerraten i Åsa er et sjeldent teknisk-industrielt anlegg for frakt av tømmer og kulturmiljøet har høy opplevelsesverdi.
Foreningen Kjerratmuseet har gjort en stor innsats for å bygge opp igjen kjerraten og arrangerer guidede turer i sommerhalvåret.
Foreningen Kjerratmuseet
Arve Frydenlund: Kjerraten i Åsa, Norsk Skogbruksmuseum
Arve Frydenlund: «Kjerraten i Åsa» i Fortidsvern nr. 2/2008, s. 24–25

Rollag stavkirke og prestegård og Tråen-gårdene er en del av kulturmiljøet Rollag kirkegrend.
I Rollag kirkegrend finnes både et relativt flatt jordbrukslandskap i dalbunnen og ei husmannsgrend i den bratte lia, som til sammen forteller viktige deler av jordbrukshistorien i Numedal. Landskapet både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og plasser/småbruk. Kulturmiljøet omfatter også en stavkirke og en prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet, samt andre bygninger med svært høy verneverdi. Det var i dette området at Tråen-skatten ble funnet.
Rollag kirkegrend ligger på østsida av Lågen omkring 5 kilometer nord for Rollag sentrum. Kulturmiljøet omfatter et areal i den flate dalbunnen med Rollag stavkirke, Rollag prestegård og bygdetunet, samt Tråen-gårdene lenger sør. Dette danner et sammenhengende landskapsrom avgrenset av Lågen i vest og den relativt bratte sør- og vestvendte skogkledde lia i nord og øst. Grensa i sør går i skogen mellom Tråen og Skarpmoen. Kulturmiljøet omfatter også den såkalte Paradisgrenda med tidligere husmannsplasser i den sørvendte dalsida en snau kilometer ovenfor prestegården.
Kulturmiljøet består av to delområder: gårder, stavkirke m.m. i dalbunnen, og den tidligere husmannsgrenda i dalsida ovenfor.
¤ Tråen-gårdene
Tråen-gårdene har flere helhetlige tun med mange eldre verneverdige bygninger. Ei stue på søre Tråen er fredet. Den er bygd i 1693 og dekorert av “kongsbergmaleren”. På nordre Tråen er det to freda stabbur, det ene fra 1300-tallet, det andre fra 1578.
¤ Rollag prestegård og stavkirke
Tunet i prestegården inneholder blant annet seks freda bygninger: hovedbygning, bispestue, tre stabbur og en tidligere badstue. Hovedbygningen fra 1633 skal være landets eldste bebodde prestebolig. Det fikk sitt nåværende utseende ved en større ombygging rundt 1840. Augustinus Flor, som var prest fra 1713, fikk bygd bispestua. Der holdt biskopen til når han var i bygda, og huset ble ellers brukt som retts- og kommunelokale.
Rollag stavkirke er nevnt første gang i skriftlige kilder i 1425, men er langt eldre. Mellom 1670 og 1760 ble kirken ombygd. Den ble både forlenget, forhøyet og utbygd til korskirke.
¤ Tråenskatten
På Tråen mellom (kalt Me-Tråen) er det gjort skattefunn fra vikingtida. Sølvskatten ble trolig gravd ned tidlig på 1000-tallet, og inneholdt flere smykker og mynter. Noen av myntene er fra Usbekistan, Bysants og Danmark.
¤ Tjuvholmen og Tjuvhaugen
Sør for Rollag kirke ligger en holme kalt Tjuvholmen. Holmen skal ha vært brukt som rettersted. Tjuvhaugen skal ha vært et gravsted for tjuver og forbrytere som ikke fikk legges i kristen jord. I forbindelse med byggingen av Numedalsbanen ble det funnet tre komplette skjeletter og dessuten en hodeskalle i haugen. Numedalsbanen går gjennom området, her er et stoppested og en tidligere butikk.
¤ Husmannsplassene i Paradisgrenda
I lia ovenfor Rollag prestegård ligger fem gårdsbruk, som tidligere har vært husmannsplasser under prestegården. De ble sannsynligvis ryddet fra rundt 1700 og framover. Her er bevart mange eldre bygninger og et småskala jordbrukslandskap med rydningsrøyser og steingjerder. Plassene ble sjøleierbruk i 1926, etter at husmenn fikk en lovbestemt rett til å kjøpe plassene de bodde på.
Navnet Paradisgrenda skal den ha fått fordi dette var store og gode plasser. Beliggenheten på østsida av dalen gjør at det er solrikt med tidlig vår. Det er godt bevarte stier mellom prestegården og kirken i dalbunnen og Paradisgrenda. I den nå skogkledde lia er det også spor etter to tidligere husmannsplasser.
¤ Rollag bygdetun
Bygdetunet ble anlagt i 1960 og inneholder i alt 14 bygninger. De er typiske gårdsbygninger fra 1700- og 1800-tallet og er tilflyttet fra forskjellige gårder i bygda. Rostadstugu fra 1732 med opprinnelig inventar med dekorasjoner av “kongsbergmaleren” kan nevnes spesielt. Her er også ei skolestue.
Landskapet i Rollag kirkegrend, både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda, har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og husmannsplasser/småbruk. Rollag stavkirke og prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet er blant fylkets eldste og har høy sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi. Områdene bindes sammen av gamle veifar. Arkeologiske funn som Tråenskatten og skjelettene i Tjuvhaugen er med på å gi tidsdybde til kulturmiljøet.
Området har fått svært høy kulturhistorisk verdi i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud.
Rollag stavkirke er fra middelalderen og automatisk fredet. Det store stabburet på Tråen nordre 45/1 er fra middelalderen og automatisk fredet. Det lille stabburet fra 1578 er vedtaksfredet. Gamlestua på Tråen søre 45/5 er fra 1693 og er vedtaksfredet. De fredete kulturminnene er avmerket i kartet.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Knut Hoff: Rollag Bygdebok. Ætt og gard og grend (utgitt av Rollag kommune)

Paradisgrenda er en del av kulturmiljøet Rollag kirkegrend.
I Rollag kirkegrend finnes både et relativt flatt jordbrukslandskap i dalbunnen og ei husmannsgrend i den bratte lia, som til sammen forteller viktige deler av jordbrukshistorien i Numedal. Landskapet både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og plasser/småbruk. Kulturmiljøet omfatter også en stavkirke og en prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet, samt andre bygninger med svært høy verneverdi. Det var i dette området at Tråen-skatten ble funnet.
Rollag kirkegrend ligger på østsida av Lågen omkring 5 kilometer nord for Rollag sentrum. Kulturmiljøet omfatter et areal i den flate dalbunnen med Rollag stavkirke, Rollag prestegård og bygdetunet, samt Tråen-gårdene lenger sør. Dette danner et sammenhengende landskapsrom avgrenset av Lågen i vest og den relativt bratte sør- og vestvendte skogkledde lia i nord og øst. Grensa i sør går i skogen mellom Tråen og Skarpmoen. Kulturmiljøet omfatter også den såkalte Paradisgrenda med tidligere husmannsplasser i den sørvendte dalsida en snau kilometer ovenfor prestegården.
Kulturmiljøet består av to delområder: gårder, stavkirke m.m. i dalbunnen, og den tidligere husmannsgrenda i dalsida ovenfor.
¤ Tråen-gårdene
Tråen-gårdene har flere helhetlige tun med mange eldre verneverdige bygninger. Ei stue på søre Tråen er fredet. Den er bygd i 1693 og dekorert av “kongsbergmaleren”. På nordre Tråen er det to freda stabbur, det ene fra 1300-tallet, det andre fra 1578.
¤ Rollag prestegård og stavkirke
Tunet i prestegården inneholder blant annet seks freda bygninger: hovedbygning, bispestue, tre stabbur og en tidligere badstue. Hovedbygningen fra 1633 skal være landets eldste bebodde prestebolig. Det fikk sitt nåværende utseende ved en større ombygging rundt 1840. Augustinus Flor, som var prest fra 1713, fikk bygd bispestua. Der holdt biskopen til når han var i bygda, og huset ble ellers brukt som retts- og kommunelokale.
Rollag stavkirke er nevnt første gang i skriftlige kilder i 1425, men er langt eldre. Mellom 1670 og 1760 ble kirken ombygd. Den ble både forlenget, forhøyet og utbygd til korskirke.
¤ Tråenskatten
På Tråen mellom (kalt Me-Tråen) er det gjort skattefunn fra vikingtida. Sølvskatten ble trolig gravd ned tidlig på 1000-tallet, og inneholdt flere smykker og mynter. Noen av myntene er fra Usbekistan, Bysants og Danmark.
¤ Tjuvholmen og Tjuvhaugen
Sør for Rollag kirke ligger en holme kalt Tjuvholmen. Holmen skal ha vært brukt som rettersted. Tjuvhaugen skal ha vært et gravsted for tjuver og forbrytere som ikke fikk legges i kristen jord. I forbindelse med byggingen av Numedalsbanen ble det funnet tre komplette skjeletter og dessuten en hodeskalle i haugen. Numedalsbanen går gjennom området, her er et stoppested og en tidligere butikk.
¤ Husmannsplassene i Paradisgrenda
I lia ovenfor Rollag prestegård ligger fem gårdsbruk, som tidligere har vært husmannsplasser under prestegården. De ble sannsynligvis ryddet fra rundt 1700 og framover. Her er bevart mange eldre bygninger og et småskala jordbrukslandskap med rydningsrøyser og steingjerder. Plassene ble sjøleierbruk i 1926, etter at husmenn fikk en lovbestemt rett til å kjøpe plassene de bodde på.
Navnet Paradisgrenda skal den ha fått fordi dette var store og gode plasser. Beliggenheten på østsida av dalen gjør at det er solrikt med tidlig vår. Det er godt bevarte stier mellom prestegården og kirken i dalbunnen og Paradisgrenda. I den nå skogkledde lia er det også spor etter to tidligere husmannsplasser.
¤ Rollag bygdetun
Bygdetunet ble anlagt i 1960 og inneholder i alt 14 bygninger. De er typiske gårdsbygninger fra 1700- og 1800-tallet og er tilflyttet fra forskjellige gårder i bygda. Rostadstugu fra 1732 med opprinnelig inventar med dekorasjoner av “kongsbergmaleren” kan nevnes spesielt. Her er også ei skolestue.
Landskapet i Rollag kirkegrend, både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda, har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og husmannsplasser/småbruk. Rollag stavkirke og prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet er blant fylkets eldste og har høy sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi. Områdene bindes sammen av gamle veifar. Arkeologiske funn som Tråenskatten og skjelettene i Tjuvhaugen er med på å gi tidsdybde til kulturmiljøet.
Området har fått svært høy kulturhistorisk verdi i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud.
Rollag stavkirke er fra middelalderen og automatisk fredet. Det store stabburet på Tråen nordre 45/1 er fra middelalderen og automatisk fredet. Det lille stabburet fra 1578 er vedtaksfredet. Gamlestua på Tråen søre 45/5 er fra 1693 og er vedtaksfredet. De fredete kulturminnene er avmerket i kartet.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Knut Hoff: Rollag Bygdebok. Ætt og gard og grend (utgitt av Rollag kommune)