Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
De fleste byer og tettsteder oppsto som følge av industrietablering eller handelsknutepunkt. Det vokste fram en industri på Hønefoss på 1700-tallet som bidro til byfremveksten. Kulturmiljøet omfatter et område rundt Stabells gate – Søndre torg i Hønefoss i Ringerike. Dette området er en sentral del av sentrum og har historie som strekker seg tilbake til byens første år. Her er flere store bygårder i jugendstil med en høy grad av autentisitet i tillegg til høy arkitektonisk og kunstnerisk verdi. Industribebyggelsen ved Hønefoss bru er en viktig del av kulturmiljøet. De nybarokke jugendgavlene på utvidelsen av Hønefoss Brugs sliperi er blitt et symbol for Hønefoss.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter deler av sentrumsområdene på Sørsida i Hønefoss i Ringerike kommune, fra Søndre torg i sør, gjennom Stabells gate til Øya i nord.
BESKRIVELSE
Hønefossen la grunnlaget for etableringen av Hønefoss. Det er kjent kverndrift tilbake til 1300-tallet, men det kan være eldre. Fossen ble også brukt til å frakte tømmer og de første sagene skal ha blitt satt opp omkring 1600. Treforedlingsindustrien ble etter hvert en stor næring og bidro til økonomiske oppgangstider på Hønefoss. Med handelsloven i 1842, som opphevet Drammens monopol som handelssted, ble handel en annen hovednæring og Hønefoss ble kjøpstad. Hønefoss fikk offisiell bystatus i 1852. Søndre torg overtok for Nordre torg som tidligere hadde vært en sentral handelsplass før bystatusen.
Med den økonomiske oppgangstiden på andre halvdel av 1800-tallet og utover på 1900-tallet, opplevde Hønefoss byvekst. Området i nærheten av Hønefossen, Stabells gate og Søndre torg ble bebygd med murbygninger som erstattet den lave trehusbebyggelsen som tidligere var i området.
¤ Jugendbyen Hønefoss
Det ble innført murtvang i norske byer i 1904. På Sørsida i Hønefoss ble dette praktisert i området vest for Kongens gate og nord for Owrens gate. Stabells gate er innenfor området.
Hønefoss er en av få byer i Norge der det ble bygd mange hus i jugendstil. Jugendstilperioden falt sammen med oppgangstid i byen, noe som resulterte i flere gode eksempler på denne stilarten. Forbildene for stilarten fantes hovedsakelig i Østerrike og Frankrike, og var i mur. Valmtak og mansardtak var vanlig. Buer og bølgende linjer med blant annet plantemotiv gikk igjen i arker, gavler, vindusomramming m.m. Mest karakteristisk er kanskje bruken av småruter i de øvre rammene i krysspostvinduet.
Stabells gate ligger utenfor det rettlinja gatenettet som kommer fram på Hans Bergs oppmålings- og reguleringskart fra 1855–1856. Dagens bebyggelse kan i hovedsak deles inn i perioder: tidlig 1900-tall og perioden rundt 2000. Her er kun bevart et par eldre bygninger, men vi har også kunnskap om eldre bygninger som i dag er borte.
¤ Stabells gate og Søndre torg
Stabells gate (tidligere kalt Ullitzhaugen) må ha vært en del av det eldste veisystemet gjennom Hønefoss. Stabells gate var det først bebygde området på Sørsida, fra midt på 1700-tallet. Dette var altså hovedgata på Sørsida. Her lå vertshus og handelshus, mens mindre bolighus var plassert ned mot elva og langs den nåværende Storgata. I 1850-åra ble det bygd flere store gårder både i Stabells gate og ved Søndre torg. Grand hotell i Stabells gate 8 er en god representant for jugendstilen på Hønefoss. Hotellet ble oppført i 1913 og er tegnet av arkitekt Magnus.
Søndre torg ble en viktig handels- og møteplass etter bystatusen i 1852. Torget ble opparbeidet og det ble reist forretningsgårder rundt torget. Wexhalgården (Søndre torg 4), oppkalt etter kjøpmann Thorvald G. Waxhal, ble reist 1887/1894 og er en av de første store forretningsgårdene på Hønefoss.
¤ Øya og Hønefoss Brug
Området hvor Hønefoss Brug ligger, kalles for Øya. Her, midt i fossen, var det opprinnelig en stor gruppe med små øyer og knauser med boliger for de som bodde ved sagbrukene i fossen.
Tresliperiet Hønefoss Brug var en svært viktig industriarbeidsplass. Bruket ble anlagt som Hønefoss Træsliperi i 1880 av Christian August Anker etter at han hadde kjøpt opp vannrettighetene i fossen. Edward Lloyd Ltd overtok bruket i 1893 og gjorde det til Norges største eksportsliperi (1909–1911). Bruket var i sterk vekst ved århundreskiftet og det vokste fram mekaniske verksteder, snekkerfabrikk, sementstøperi, steinhuggeri m.m. i tilknytning til bruket. Det ble også bygget et eget kraftverk til bruket som ga lokalene elektrisk belysning allerede i 1893. Kraftverket ga også energi til gatebelysningen i sentrum. Det ble bygd et større kraftverk i fossen i 1922.
VERNEVERDI
De fleste byer og tettsteder oppsto som følge av industrietablering eller handelsknutepunkt. Det vokste fram en industri på Hønefoss på 1700-tallet som bidro til byfremveksten. Treforedlingsindustrien på Øya la grunnlaget for at Hønefoss utviklet seg til å bli en viktig industriby. Området Stabells gate – Søndre torg ble bebygd med murbebyggelse i jugendstil på slutten av 1800-tallet og på begynnelsen av 1900-tallet. Bygningene har høy grad av autentisitet og kunstnerisk verdi. De nybarokke jugendgavlene på utvidelsen av Hønefoss Brugs sliperi er blitt et symbol for Hønefoss. Området er oppført i Riksantikvarens NB!-register.
NYTTIGE KILDER
Riksantikvarens NB!-register
Jo Sellæg: Hus i Hønefoss – byutvikling, byggeskikk og kulturminner, Ringerike kommune (2007)
Ringerikes museum, Ringerike ungdomslag og Ringerike historielag: Heftet Ringerike nr. 74, 2002

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Buskerud har mange gruver og bergverk av ulike slag, og bergverk har vært en viktig næringsvei i fylket. Gruvedriften ved Ringerike nikkelverk har en lang historie. Dette er det eneste nikkelverket i fylket og var et av verdens ledende nikkelverk på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter et gruvelandskap som består av gruver og berghalder, vei- og jernbanetraséer, samt fundamenter etter en taubane og bygninger fra ulike perioder.
BELIGGENHET
Ringerike nikkelverk ligger i skogsterreng rundt 2 kilometer nord for sentrum på Nakkerud, i nærheten av Åsterudtjern.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet omfatter et gruvelandskap som består av gruver og berghalder, vei- og jernbanetraséer, samt fundamenter etter en taubane. Det er også støpte murer, som har vært fundament for bygninger. Her ligger dessuten rester etter den siste smeltehytta med slagghauger omkring. Nord for gruvene er det en dam med en delvis støpt mur, samt noen mindre vannrenner. Det er også bevart noen bolighus for arbeidere og funksjonærer i Ertelien og ved Åsterudtjern.
¤ Nikkelproduksjon fra 1848 til 1920
Det har vært kobbergruver på Åsterud helt siden andre halvdel av 1600-tallet. Denne gruvedriften foregikk i liten skala fram til hyttemester ved Modum Blaafarveværk, Theodor Scheerer, påviste nikkel i malmen ved Ertelien i 1837. Det la grunnlaget for nikkelproduksjonen i området som varte fra etableringen i 1848 og fram til nedleggelsen av verket i 1920. Det ble tatt ut over 300 000 tonn råmalm ved Ringerike nikkelverk i denne perioden.
Ringerike nikkelverk ble etablert av hyttemester ved Blaafarveværket Adolf Roscher, dr. H.A. Thaulow ved Modum Bad og tobakksfabrikant J.L. Tiedemann i 1848. Thaulow brukte pengene han tjente på nikkelverket til å bygge opp Modum bad i 1857.
Hovedgruvene lå ved Ertelien, øst for Åsterudtjern. Fra Ertelien gikk det fra 1874 en 3,8 km lang taubane som fraktet malmen til smeltehytta ved Væleren. Dette var Norges første taubane.
Nikkelverket var et av verdens ledende nikkelverk og hadde et toppår i 1878. I en periode ble nærmere 40 % av verdensproduksjonen av nikkel produsert her, og Ringerike nikkelverk var Norges mest lønnsomme nikkelverk.
Produksjonen ble likevel stanset i en periode på 1880-tallet, men driften ble tatt opp igjen i 1889 og på begynnelsen av 1900-tallet. De gamle smeltehyttene ved Væleren og Kittelsby ble også erstattet av ny smeltehytte ved Åsterudtjernet.
A/S Kristiansand Nikkelraffineringsverk, som leide rettighetene fra 1912 og som overtok eierskapet i 1915, fikk bygd en taubane fra Ertelien til Nakkerud stasjon i 1912. Tidligere hadde nikkelen blitt fraktet over Tyrifjorden i kasser og videre med hest gjennom Lier til Drammen. Dyrbak kraftstasjon, på Øst-Modum, sto ferdig i 1912 og ble bygd for å gi strøm til nikkelverket.
¤ Viktig arbeidsplass i Ringerike
Nikkelverket var Ringerikes største arbeidsplass på midten av 1800-tallet. På det meste skal det ha arbeidet nærmere 300 mann i gruvene. Til sammen var det omlag 3750 personer i gruvene i perioden 1866–1920.
Det ble bygd boliger for arbeidere og funksjonærer i området. Det ble også bygd skole for barna til de ansatte og det var butikk i området.
Det er bevart noen bolighus på Engen, ved Åsterudtjern, blant annet administrasjonsbolig og stigerboliger. En stiger var en administrasjonsleder ved gruvene. To av husene er flyttet fra Væleren til Engen, men stigerboligen og stallen er trolig oppført før nikkelverksperioden.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet Ringerike nikkelverk er et helhetlig og godt bevart gruvelandskap som forteller om den tidlig-industrielle bergverksdriften. Gruvemiljøet er godt bevart, med unntak av at skogen har grodd til. Det er bevart spor etter bergverksdriften slik som gruver og berghalder, vei- og jernbanetraséer, samt fundamenter etter en taubane og bygninger fra ulike perioder. Ringerike nikkelverk er det eneste nikkelverket i Buskerud, og kulturmiljøet har høy sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi.
NYTTIGE KILDER
Nakkerud og Tyristrand Historielag, Ringerike Nikkelverk (hefte)
Bjørn Ivar Berg (red.): Bergverk i Norge – kulturminner og historie (Fagbokforlaget, 2016)
Nils Johan Rønniksen: Nickel og kobold, historieboka.no

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Boligutviklingen i byer i Buskerud fulgte tidens trender. Løkka på Hønefoss ble bygd ut tidlig på 1900-tallet og det ble oppført boliger i jugendstil, klassisisme og sveitserstil. Løkka på Hønefoss er et helhetlig villaområde med bebyggelse oppført perioden 1911–1930. Mange av bygningene har en høy grad av opprinnelighet. Den store andelen av arkitekttegnede boliger er interessant. Kulturmiljøet er typisk for boligstrøk i byer og større tettsteder.
BELIGGENHET
Boligområdet Løkka ligger på Sørsida på Hønefoss, øst for gjennomfartsåren Kongens gate, og omfatter fire hele kvartaler, samt deler av fire kvartaler.
BESKRIVELSE
¤ Boligområde fra tidlig 1900-tall
Løkka ble bebygd i en periode da Hønefoss opplevde byvekst. På slutten av 1800-tallet og første del av 1900-tallet var det press på boligtomter i Hønefoss som følge av industrien. Bygrensa ble utvidet og nye områder ble regulert og bebygd. Et reguleringskart fra 1855–1856 viser deler av dagens rettlinjete gatenett i dette området på Sørsida. Flertallet av eiendommene er fradelt 1910–1912 og bebygd i perioden 1911–1930. Området er helt flatt, og kvartalene omtrentlig kvadratiske. Området har et rektangulært gatenett med brede gater som gir boligene godt med sollys og luft. Bebyggelsen består hovedsakelig av villaer. Et fåtall av bolighusene er plassert i gatelinje, mens storparten av bebyggelsen ligger tilbaketrukket fra veiene med hage rundt. Ulike hustyper og variasjon i plassering av bygningene innenfor hvert kvartal gir variasjon. En del av særpreget er de store hagene.
¤ Jugendstil, nyklassisisme og sveitserstil
De fleste bygningene i området er preget av jugendstilen og 1920-tallets klassisisme, med mange av disse stilartenes kjennetegn. Her er også et fåtall sveitserstilhus. Husene i området er arkitekttegnet eller oppført av byggmestre etter typetegninger og mønsterbøker. Et eksempel er Sundgata 27 som er et eksempel på et hus tegnet av en byggmester allerede i 1912. Mange bygninger har en høy grad av autentisitet (opprinnelighet).
VERNEVERDI
Løkka på Hønefoss er et helhetlig villaområde fra perioden 1910–1930. Området er typisk for boligstrøk i byer og større tettsteder. Her er et stort antall bygninger som er gode representanter for stilartene tidlig på 1900-tallet og bygningene har en høy grad av autentisitet. Den store andelen av arkitekttegnede boliger gjør også området interessant.
Området er oppført i Riksantikvarens NB!-register og det er avsatt som hensynssone i reguleringsplan for Løkka og Schjongstangen.
NYTTIGE KILDER
Riksantikvaren NB!-register
Jo Sellæg: Hus i Hønefoss – byutvikling, byggeskikk og kulturminner, Ringerike kommune (2007)

Tømmer har vært en viktig ressurs i Buskerud i alle tider. Transport av tømmer og videreforedling av tømmer til salgbare produkter, har etterlatt seg mange kulturminner langs vassdragene i Buskerud. Kjerraten i Åsa strekker seg fra Steinsfjorden til Damtjern er et sjeldent teknisk-industrielt anlegg for frakt av tømmer under første halvdel av 1800-tallet. En kjerrat er en innretning for å frakte tømmer motstrøms og kan sammenlignes med en transportlenke. Kjerraten i Åsa forteller om tømmertransporten som har vært en viktig del av industrihistorien i Buskerud.
Kulturmiljøet omfatter et teknisk-industrielt anlegg som strekker seg fra Steinsfjorden til Storflåtan sørøst i Ringerike.
Norsk trelastindustri og skipsfart hadde gode år rundt år 1800, og Norge eksporterte mye trelast til blant andre England. Det var blant annet flere velstående sagbrukseiere og trelasthandlere i Buskerud, og Drammen var en stor utskipningshavn.
Peder Anker (1749–1824) var en av de store skogs- og sagbrukseierne i denne perioden. He eide en oppgangssag i Lysaker-elva, og Kjerraten i Åsa ble nettopp bygd for å frakte tømmer fra Land og Valdres til hans oppgangssag. Tømmeret ble fløtet nedover Tyrifjorden til Steinsfjorden før det ble fraktet oppover den bratte åssiden kjerratsystemet. Tømmeret ble videre fløtet ned vassdraget – over elver, dammer og renner – fram til oppgangssaga hvor det ble skåret opp for eksport.
¤ Hva er en kjerrat?
Ordet «kjerrat» kommer av det tyske «Kehrrad» som betyr vendehjul. En kjerrat kan sammenlignes med et transportbånd eller transportlenke.
Transportlenken går om to hjul – et drivhjul og et endehjul. Drivhjulet var montert på en grov akselstokk, hvor også et stort vannhjul var festet til. Vannhjulet var motoren for kjerraten. Mellom endehjulet og drivhjulet gikk lenken på etasjer med ruller, overruller og underruller. På hver side av overrullene var det lagt stokker som tjente som lave karmer som skulle hindre tømmervendinga i å sprike ut og skli av rullebanen. Rullene var lagret i små støpejernslagre som var felt ned i langsgående stokker. Disse var en del av trekonstruksjonen for rullebanen. Fundamentet var murt opp av stein. Stort sett var dette lave murer som skulle holde trevirke oppe fra fuktig mark.
¤ Anlegget
Kjerraten i Åsa ble bygd i perioden 1803–1809 og anlegget var i drift fram til 1850. Anlegget har en lengde på 3.900 meter og en høydeforskjell på 389 meter. Det ble murt opp over tusen steinpilarer for rullebanen og tolv store fundamenter for hjulhusene.
Det ble også bygget rullebane, hjulhus, vannrenner, dammer og lignende. De første ti kjerratene sto ferdig høsten 1806. Den tolvte av kjerratene var imidlertid aldri i bruk da frakten av tømmer foregikk med hestebane fra Damtjern til Storflåtan i Sørkedalsvassdraget.
Det ble i gjennomsnitt fraktet 1500 tylvter tømmer per år, men i toppår ble det fraktet nærmere 1800 tylvter. Det tilsvarer omlag 100.000 planker. Anlegget skapte 300–400 arbeidsplasser under anleggsvirksomheten. Da kjerratsystemet var ferdig bygd, var det behov for nærmere 100 mann til sesongarbeid.
Tømmer har vært en viktig ressurs i Buskerud i alle tider og tømmertransport har vært viktig i Buskerud. Sammen med fløtningsminnene i Lyngdalsvassdraget og Numedalslågen, bidrar Kjerraten i Åsa å fortelle denne delen av Buskeruds historie. Kjerraten i Åsa er et sjeldent teknisk-industrielt anlegg for frakt av tømmer og kulturmiljøet har høy opplevelsesverdi.
Foreningen Kjerratmuseet har gjort en stor innsats for å bygge opp igjen kjerraten og arrangerer guidede turer i sommerhalvåret.
Foreningen Kjerratmuseet
Arve Frydenlund: Kjerraten i Åsa, Norsk Skogbruksmuseum
Arve Frydenlund: «Kjerraten i Åsa» i Fortidsvern nr. 2/2008, s. 24–25

Rollag stavkirke og prestegård og Tråen-gårdene er en del av kulturmiljøet Rollag kirkegrend.
I Rollag kirkegrend finnes både et relativt flatt jordbrukslandskap i dalbunnen og ei husmannsgrend i den bratte lia, som til sammen forteller viktige deler av jordbrukshistorien i Numedal. Landskapet både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og plasser/småbruk. Kulturmiljøet omfatter også en stavkirke og en prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet, samt andre bygninger med svært høy verneverdi. Det var i dette området at Tråen-skatten ble funnet.
Rollag kirkegrend ligger på østsida av Lågen omkring 5 kilometer nord for Rollag sentrum. Kulturmiljøet omfatter et areal i den flate dalbunnen med Rollag stavkirke, Rollag prestegård og bygdetunet, samt Tråen-gårdene lenger sør. Dette danner et sammenhengende landskapsrom avgrenset av Lågen i vest og den relativt bratte sør- og vestvendte skogkledde lia i nord og øst. Grensa i sør går i skogen mellom Tråen og Skarpmoen. Kulturmiljøet omfatter også den såkalte Paradisgrenda med tidligere husmannsplasser i den sørvendte dalsida en snau kilometer ovenfor prestegården.
Kulturmiljøet består av to delområder: gårder, stavkirke m.m. i dalbunnen, og den tidligere husmannsgrenda i dalsida ovenfor.
¤ Tråen-gårdene
Tråen-gårdene har flere helhetlige tun med mange eldre verneverdige bygninger. Ei stue på søre Tråen er fredet. Den er bygd i 1693 og dekorert av “kongsbergmaleren”. På nordre Tråen er det to freda stabbur, det ene fra 1300-tallet, det andre fra 1578.
¤ Rollag prestegård og stavkirke
Tunet i prestegården inneholder blant annet seks freda bygninger: hovedbygning, bispestue, tre stabbur og en tidligere badstue. Hovedbygningen fra 1633 skal være landets eldste bebodde prestebolig. Det fikk sitt nåværende utseende ved en større ombygging rundt 1840. Augustinus Flor, som var prest fra 1713, fikk bygd bispestua. Der holdt biskopen til når han var i bygda, og huset ble ellers brukt som retts- og kommunelokale.
Rollag stavkirke er nevnt første gang i skriftlige kilder i 1425, men er langt eldre. Mellom 1670 og 1760 ble kirken ombygd. Den ble både forlenget, forhøyet og utbygd til korskirke.
¤ Tråenskatten
På Tråen mellom (kalt Me-Tråen) er det gjort skattefunn fra vikingtida. Sølvskatten ble trolig gravd ned tidlig på 1000-tallet, og inneholdt flere smykker og mynter. Noen av myntene er fra Usbekistan, Bysants og Danmark.
¤ Tjuvholmen og Tjuvhaugen
Sør for Rollag kirke ligger en holme kalt Tjuvholmen. Holmen skal ha vært brukt som rettersted. Tjuvhaugen skal ha vært et gravsted for tjuver og forbrytere som ikke fikk legges i kristen jord. I forbindelse med byggingen av Numedalsbanen ble det funnet tre komplette skjeletter og dessuten en hodeskalle i haugen. Numedalsbanen går gjennom området, her er et stoppested og en tidligere butikk.
¤ Husmannsplassene i Paradisgrenda
I lia ovenfor Rollag prestegård ligger fem gårdsbruk, som tidligere har vært husmannsplasser under prestegården. De ble sannsynligvis ryddet fra rundt 1700 og framover. Her er bevart mange eldre bygninger og et småskala jordbrukslandskap med rydningsrøyser og steingjerder. Plassene ble sjøleierbruk i 1926, etter at husmenn fikk en lovbestemt rett til å kjøpe plassene de bodde på.
Navnet Paradisgrenda skal den ha fått fordi dette var store og gode plasser. Beliggenheten på østsida av dalen gjør at det er solrikt med tidlig vår. Det er godt bevarte stier mellom prestegården og kirken i dalbunnen og Paradisgrenda. I den nå skogkledde lia er det også spor etter to tidligere husmannsplasser.
¤ Rollag bygdetun
Bygdetunet ble anlagt i 1960 og inneholder i alt 14 bygninger. De er typiske gårdsbygninger fra 1700- og 1800-tallet og er tilflyttet fra forskjellige gårder i bygda. Rostadstugu fra 1732 med opprinnelig inventar med dekorasjoner av “kongsbergmaleren” kan nevnes spesielt. Her er også ei skolestue.
Landskapet i Rollag kirkegrend, både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda, har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og husmannsplasser/småbruk. Rollag stavkirke og prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet er blant fylkets eldste og har høy sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi. Områdene bindes sammen av gamle veifar. Arkeologiske funn som Tråenskatten og skjelettene i Tjuvhaugen er med på å gi tidsdybde til kulturmiljøet.
Området har fått svært høy kulturhistorisk verdi i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud.
Rollag stavkirke er fra middelalderen og automatisk fredet. Det store stabburet på Tråen nordre 45/1 er fra middelalderen og automatisk fredet. Det lille stabburet fra 1578 er vedtaksfredet. Gamlestua på Tråen søre 45/5 er fra 1693 og er vedtaksfredet. De fredete kulturminnene er avmerket i kartet.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Knut Hoff: Rollag Bygdebok. Ætt og gard og grend (utgitt av Rollag kommune)

Paradisgrenda er en del av kulturmiljøet Rollag kirkegrend.
I Rollag kirkegrend finnes både et relativt flatt jordbrukslandskap i dalbunnen og ei husmannsgrend i den bratte lia, som til sammen forteller viktige deler av jordbrukshistorien i Numedal. Landskapet både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og plasser/småbruk. Kulturmiljøet omfatter også en stavkirke og en prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet, samt andre bygninger med svært høy verneverdi. Det var i dette området at Tråen-skatten ble funnet.
Rollag kirkegrend ligger på østsida av Lågen omkring 5 kilometer nord for Rollag sentrum. Kulturmiljøet omfatter et areal i den flate dalbunnen med Rollag stavkirke, Rollag prestegård og bygdetunet, samt Tråen-gårdene lenger sør. Dette danner et sammenhengende landskapsrom avgrenset av Lågen i vest og den relativt bratte sør- og vestvendte skogkledde lia i nord og øst. Grensa i sør går i skogen mellom Tråen og Skarpmoen. Kulturmiljøet omfatter også den såkalte Paradisgrenda med tidligere husmannsplasser i den sørvendte dalsida en snau kilometer ovenfor prestegården.
Kulturmiljøet består av to delområder: gårder, stavkirke m.m. i dalbunnen, og den tidligere husmannsgrenda i dalsida ovenfor.
¤ Tråen-gårdene
Tråen-gårdene har flere helhetlige tun med mange eldre verneverdige bygninger. Ei stue på søre Tråen er fredet. Den er bygd i 1693 og dekorert av “kongsbergmaleren”. På nordre Tråen er det to freda stabbur, det ene fra 1300-tallet, det andre fra 1578.
¤ Rollag prestegård og stavkirke
Tunet i prestegården inneholder blant annet seks freda bygninger: hovedbygning, bispestue, tre stabbur og en tidligere badstue. Hovedbygningen fra 1633 skal være landets eldste bebodde prestebolig. Det fikk sitt nåværende utseende ved en større ombygging rundt 1840. Augustinus Flor, som var prest fra 1713, fikk bygd bispestua. Der holdt biskopen til når han var i bygda, og huset ble ellers brukt som retts- og kommunelokale.
Rollag stavkirke er nevnt første gang i skriftlige kilder i 1425, men er langt eldre. Mellom 1670 og 1760 ble kirken ombygd. Den ble både forlenget, forhøyet og utbygd til korskirke.
¤ Tråenskatten
På Tråen mellom (kalt Me-Tråen) er det gjort skattefunn fra vikingtida. Sølvskatten ble trolig gravd ned tidlig på 1000-tallet, og inneholdt flere smykker og mynter. Noen av myntene er fra Usbekistan, Bysants og Danmark.
¤ Tjuvholmen og Tjuvhaugen
Sør for Rollag kirke ligger en holme kalt Tjuvholmen. Holmen skal ha vært brukt som rettersted. Tjuvhaugen skal ha vært et gravsted for tjuver og forbrytere som ikke fikk legges i kristen jord. I forbindelse med byggingen av Numedalsbanen ble det funnet tre komplette skjeletter og dessuten en hodeskalle i haugen. Numedalsbanen går gjennom området, her er et stoppested og en tidligere butikk.
¤ Husmannsplassene i Paradisgrenda
I lia ovenfor Rollag prestegård ligger fem gårdsbruk, som tidligere har vært husmannsplasser under prestegården. De ble sannsynligvis ryddet fra rundt 1700 og framover. Her er bevart mange eldre bygninger og et småskala jordbrukslandskap med rydningsrøyser og steingjerder. Plassene ble sjøleierbruk i 1926, etter at husmenn fikk en lovbestemt rett til å kjøpe plassene de bodde på.
Navnet Paradisgrenda skal den ha fått fordi dette var store og gode plasser. Beliggenheten på østsida av dalen gjør at det er solrikt med tidlig vår. Det er godt bevarte stier mellom prestegården og kirken i dalbunnen og Paradisgrenda. I den nå skogkledde lia er det også spor etter to tidligere husmannsplasser.
¤ Rollag bygdetun
Bygdetunet ble anlagt i 1960 og inneholder i alt 14 bygninger. De er typiske gårdsbygninger fra 1700- og 1800-tallet og er tilflyttet fra forskjellige gårder i bygda. Rostadstugu fra 1732 med opprinnelig inventar med dekorasjoner av “kongsbergmaleren” kan nevnes spesielt. Her er også ei skolestue.
Landskapet i Rollag kirkegrend, både nede i dalbunnen og i den tidligere husmannsgrenda, har gjennomgått få endringer gjennom 1900-tallet og viser godt forskjellen i bygninger og landskap mellom de større gårdene og husmannsplasser/småbruk. Rollag stavkirke og prestegård med bygninger tilbake til 1600-tallet er blant fylkets eldste og har høy sjeldenhetsverdi og opplevelsesverdi. Områdene bindes sammen av gamle veifar. Arkeologiske funn som Tråenskatten og skjelettene i Tjuvhaugen er med på å gi tidsdybde til kulturmiljøet.
Området har fått svært høy kulturhistorisk verdi i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud.
Rollag stavkirke er fra middelalderen og automatisk fredet. Det store stabburet på Tråen nordre 45/1 er fra middelalderen og automatisk fredet. Det lille stabburet fra 1578 er vedtaksfredet. Gamlestua på Tråen søre 45/5 er fra 1693 og er vedtaksfredet. De fredete kulturminnene er avmerket i kartet.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Knut Hoff: Rollag Bygdebok. Ætt og gard og grend (utgitt av Rollag kommune)

KVERNSTEINSBRUDDET
Kvernsteinsbruddet i Kvernberget i Sigdal er fra middelalderen og er et av de eldste eksemplene i Buskerud på tidlig førindustriell produksjon. Det er foreløpig det eneste i sitt slag i fylket. Vegetasjonen omkring steinbruddet er glissen furuskog og hvitmose på bart berg, mens det i selve bruddgangen vokser varmekjære løvtrær og bregner. Sammen med de delvis mosegrodde steinveggene gir dette stedet en eksotisk karakter.
Kvernsteinsbruddet ligger i Skartumsmarka, ca. 1,5 km ovenfor gården Skartum, like sør for Prestfoss i Sigdal. Det ligger ca. 300 meter fra den gamle veien mellom Prestfoss og Krødsherad. Bruddet har gårds- og bruksnummer gnr. 34 bnr. 1.
Tallrike kvernsteiner er brutt ut i en gang med granatholdig glimmergneis på sørsiden av Kvennberget. Bruddet består av en lang gang på omtrent 90 meter, samt en mindre gang som følger kløyvningsretningen i berget og deler sørsiden av Kvennberget i to.
På sidene, ved inngangen og i bunnen av bruddet ligger store mengder avfall etter steinhuggingen, organisert i store hauger. Gangen har loddrette vegger på begge sider og er mellom 10 og 15 meter dyp. I nordenden er den grunnere på grunn av avfallet, og bunnen stiger bratt oppover. Den største bredden på gangen er mellom 7 og 10 meter.
Kvernsteinsfragmenter fra mislykkede emner og bruddstein finnes i bunnen av gangen. De ferdige kvernsteinene som er synlige, har vært jevnstore, med en diameter på omtrent 80 cm og en tykkelse på rundt 14 cm. I østveggen sitter det fortsatt et emne som ikke er tatt ut.
Uttaket av stein har vært omfattende, og virksomheten har trolig produsert mer enn det lokale behovet. Kvernsteiner var en svært verdifull handelsvare og kan ha blitt distribuert over et større område. Kvernstein fra dette bruddet er nevnt i Mogens Gyldenstjernes regnskap for landskyld for Akershus len i 1529, og bruddet skal også ha vært i drift på 1600-tallet.
Kvernsteinsbruddet ovenfor Skartum er det eneste i sitt slag i Buskerud og det eneste steinbruddet i fylket som kan dateres til middelalderen. Kulturmiljøet gir viktig innsikt i tidlig førindustriell virksomhet i regionen og har stor historisk verdi. I tillegg har stedet en tydelig opplevelsesverdi.
I kommunens “Temaplan for idrett, friluftsliv og fysisk aktivitet 2014–2024” opplyses det at stien til Kvernsteinsberget ble merket i 2012. Kulturmiljøet er automatisk fredet etter kulturminneloven.
Anders Mørch: Sigdal og Eggedal, bind IV og V. Bygdehistorie, Drammen 1964, s. 307–308.

Et av de tidligste skriftlige beleggene på setring i Buskerud finner vi fra 1300-tallet ved nordenden av Haglebuvatnet i Sigdal, men arkeologer har vist at eggedølene allerede på 600–700-tallet visste å utnytte de malmførende myrene i området øst for vatnet. Sporene etter nærmere 30 jernvinneanlegg og et par hundre kullgroper omkring de gamle setervollene vitner om en utstrakt førindustriell produksjon av jern og trekull i jernalder og middelalder. Trolig ble en av lederne for jernutvinningen gravlagt i den rikt utstyrte graven som på 600–700-tallet ble plassert på stranden ved Haglebuvatnet, der slepa fra Hardangervidda kommer ned til vatnet.
Haglebuvatnet ligger lengst nord i Eggedal og ca. 42 km fra Prestfoss sentrum i Sigdal.
Kulturmiljøet består av Haglebusetrene, kultursti og kullgroper nordvest for Haglebuvannet, og flere jernvinneanlegg og kullgroper over veien og oppover langs elva Flenta.
¤ Jernvinneanlegg
Jernvinneanleggene ligger spredt på høyderygger og langs bekkedragene på østsiden av Haglebuvatnet og nordover til grensa mot Flå. Innenfor et relativt begrenset område er det registrert 28 jernvinneanlegg og omkring 200 kullgroper.
Arkeologiske undersøkelser har vist at det ble drevet jernutvinning her fra begynnelsen av 700-tallet til 1400-tallet. Både en eldre og en yngre ovnstype har vært i bruk. På flere av jernvinneplassene har det stått et hus eller skjul over ovnen, i noen tilfeller har huset hatt to rom. Tuftene etter blesterhusene (s.k. blestertufter) er fortsatt tydelige. Mange av jernvinneanleggene er godt bevart og lett tilgjengelige, til tross for tidlig utbygging av hyttefelt i området.
¤ Haglebumannen
Det er funnet et rikt gravfunn fra 700-tallet nedenfor Haglebusetra, like i strandkanten av vannet. Dette gravfunnet er fra samme tid som de eldste sporene av jernutvinning i området. Gravutstyret vitner om at det var en mann med høy posisjon som ble gravlagt der. Kanskje var det han som organiserte den første jernutvinningen i området.
Fra Haglebusetra går en slepe opp i fjellet over Dansarfløtin og Borgegrend til Rødberg i Nore og Uvdal. Derfra var det kort vei gjennom Jønndalen til Hardangervidda. En av ferdselsveiene fra Modum til Hallingdal gikk over Haglebu på vei mot Bromma i Nes.
Fra campingplassen nærmest vatnet og opp mot Haglebusetrene går en skiltet natur- og kultursti, der blant annet funnstedet for graven, en kullgrop og et jernvinneanlegg er skiltet. En dam for fiskeyngel fra nyere tid inngår også i kulturstien sør for Haglebusetra.
¤ Setrene
Ved nordenden av Haglebuvatnet ligger det to setervoller, som er langsetrene til nordre og søre Medalen i Nordbygda i Eggedal. På vollen til nordre Medalen er det ei seterbu, to fjøs og ei løe. På vollen til søre Medalen er det to fjøs og ei løe. Det ene fjøset har tidligere vært seterbu. Bygningene er trolig fra 1700- og 1800-tallet, de eldste kan gå tilbake til 1600-tallet. Haglebusetra er intakt med verneverdige seterhus og voller. Skriftlige kilder antyder at setringen var etablert i området allerede før år 1300.
Kulturmiljøet Haglebu i Sigdal ligger i et jernutvinningslandskap. Dette var et av Buskeruds viktigste jernvinneområder i jernalder og middelalder. Det finnes mange blestertufter og et gravfunn i området. Dette er også et av de eldste setringsområdene som er nevnt i middelalderdokumenter (1300-tallet). Gravfunnet (skiltet i kulturstien) gir jernvinnelandskapet en ekstra dimensjon. Setervollene med gamle seterhus forteller jordbrukshistorien i området.
Flere jernvinneanlegg som ikke er innbefattet i kulturmiljøet, ligger mellom utbygde hytteområder. Disse er flere steder formelt vernet i bevaringsområder i sammenheng med reguleringsplaner. Alle kullgroper og jernvinneanlegg innenfor kulturmiljøet er automatisk fredete kulturminner.
Unni Grøtberg og Lil Gustafson: Rapport fra arkeologiske undersøkelser i 2006. Kulturhistorisk Museum, Universitetet i Oslo, 2007
Jakob Johannson: Rapport fra arkeologiske undersøkelser i Haglebu Øst. Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo, 2010
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Kirkebygda i Eggedal i Sigdal er et godt eksempel på de øvre dalbygdene i fylket. Her er et helhetlig jordbrukslandskap med mange spor etter århundrelang jordbruksdrift, med mange eldre bygninger. Kulturmiljøet bidrar til å fortelle om Buskeruds jordbrukshistorie. Kulturmiljøet omfatter også Christian Skredsvigs hjem som i dag er et museum.
Kulturmiljøet Eggedal kirkebygd omfatter det meste av jordbrukslandskapet i de bratte sør- og vestvendte dalsidene ovenfor Eggedal sentrum, fra ca. 350 moh. opp til ca. 550 moh. Åselva deler miljøet i to. Øverst går elva i et dypt skogkledd juv. Jordbrukslandskapet, som i dag inneholder eng og beite, er oppstykket av mindre skogholt og trær i eiendomsgrensene. Noe av det tidligere dyrka arealet er grodd igjen. Her er rydningsrøyser og steingjerder.
Miljøet består av rundt 20 gårder, de fleste middels store, med grasfôrproduksjon og husdyrhold. Her er et stort antall eldre verneverdige bygninger, de eldste kan være fra 1600-tallet. Kjellerbuloftet fra ca. 1580 på Rugland er vedtaksfredet. Følgende bygninger er blant de eldste, men er ikke fredet: uthus fra ca. 1600 på søre Jellum, stabbur fra ca. 1740 på nordre Jellum, stabbur fra 1604 på nordre Øvre-Teige, loft fra ca. 1640 i Hagan, sommerstue fra ca. 1640 på nedre Teige søre og stabbur fra 1624 på søre Rugland.
¤ Det gamle kirkestedet på Hovland
Gården Hovland ligger oppe i dalsida og sentralt til langs den gamle ferdselsveien mot Nordbygda der den møter den gamle veien mot Vestbygda. Ovenfor tunet ligger Eggedal gamle kirkested med den gamle kirkegården og tuftene etter stavkirken. Kirken ble revet i 1881, etter at den nye kirken sto ferdig i 1878 på nåværende kirkested ca. 1 km lenger ned i dalen.
Kirkegården er delvis omkranset av en høy tørrmur. Svake forhøyninger og stein i torva midt på kirkegården viser hvor den gamle stavkirken har stått. Kirkegården er avgrenset i nordvest av en høy bratt skrent opp mot neste platå.
Her ligger også to store gravrøyser med praktfull utsikt over bygda. Gårdsnavnet Hovland og de to gravrøysene (på gården Hamres grunn) vitner om at kirkestedet fra middelalder har røtter tilbake til forhistorisk tid som en sentral plass i bygda.
¤ Christian Skredsvik kunstnerhjem
Et annet spesielt kulturminne er Hagan, Christian Skredsvigs kunstnerhjem, som i dag er museum.
Maleren Christian Skredsvig (1854-1924) kjøpte Hagan i 1894 og med ei eldre løe som utgangspunkt bygde han hovedbygningen som står i dag. Med alle tilbyggene er det uvanlig byggverk. Skredvig bodde her i 30 år.
Eggedal kirkebygd i Sigdal er et helhetlig jordbrukslandskap med mange spor etter århundrelang jordbruksdrift. Her er mange eldre verneverdige tun og enkeltbygninger, samt elementer i landskapet som rydningsrøyser, steingjerder og gravrøyser. Maleren Christian Skredsvig bodde på Hagan i 30 år, og hans kunstnerhjem inngår i kulturmiljøet. Kulturmiljøet bidrar til å fortelle om Buskeruds jordbrukshistorie. Det har opplevelsesverdi og kunnskapsverdi.
Kulturmiljøet omfatter den sentrale delen av området som er med i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999). Arealene lengst vest og sørøst i kulturlandskapsområdet er ikke med.
Arkeologiske kulturminner eldre enn 1537 er automatisk fredet etter kulturminneloven.
Christian Skredsvigs kunstnerhjem er, i likhet med Theodor Kittilsens hjem Lauvlia i Sigdal, en del av Kunstnerdalen og er en del av Buskerudmuseet.
Hagan – Christian Skredsvigs kunstnerhjem (Buskerudmuseet)

Fossesholm er en del av kulturmiljøet Vestfossen.
Vestfossen i Øvre Eiker har lenge vært et viktig industristed i fylket, både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Vestfossen er et godt eksempel på industritettstedene som vokste fram i forbindelse med industrialiseringen på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter delområdene Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen, ullvarefabrikken Fredfoss og Fossesholm Herregård.
Vestfossen er et tettsted som ligger ca. fem kilometer sør for Haug kirke i Hokksund i Øvre Eiker. Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Fossesholm Herregård, Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen og Fredfoss Uldvarefabrik.
Vestfossen er et industritettsted med røtter tilbake til 1500-tallet. Fra rundt 1520-årene ble sagbruksnæringen etablert ved Holmefoss som Vestfossen het den gang. Her skal det ha vært opptil over ti oppgangssager. Vestfossen var lenge den største trelastprodusenten langs Drammenselva. Med industrialiseringen på 1800-tallet utviklet Vestfossen seg til å bli et stort industritettsted knyttet til treforedlingsindustri og ullvarefabrikk.
¤ Fossesholm Herregård
Sagbruksvirksomheten i Vestfossen var knyttet til herregårdene Sem og Fossesholm. Fossesholm Herregård var opprinnelig hovedgård for Peder Hanssøn Litle, lensherren i Akershus. Litle hadde sikret seg rettighetene til Holmefoss i 1541 og hadde kontroll over sagbruksvirksomheten i området.
Jørgen von Cappelen Fossesholm kjøpte herregården i 1763 og bygget den om etter inspirasjon fra slotts- og herregårdsanleggene i Europa. Gårdsanlegget ble utformet i rokokkostil og er godt bevart fra den tid. Det er bevart dekorerte tapeter fra 1700-tallet.
¤ Vestfos Cellulose
Det første forsøket på celluloseproduksjon i Drammensvassdraget ble gjort ved Drammenselvens Papirfabrikker i 1881, men var bare en kortvarig prøveproduksjon. Vestfos Cellulosefabrik startet i 1886 av industrigründeren Wilhelm Melhuus og ingeniør Anton Løvstad. Vestfos Cellulose ble dermed den første cellulosefabrikken i Drammensvassdraget.
Fabrikken ble raskt en stor arbeidsplass. Fabrikken hadde en arbeidsstyrke på om lag 90 personer allerede i 1891 og over 300 personer da den nye papirfabrikken sto ferdig i 1912. Cellulosefabrikken var lenge kommunens største arbeidsplass og har betydd mye utviklingen av lokalsamfunnet Vestfossen.
Anlegget besto opprinnelig av en hovedbygning og noen mindre bygninger slik som syretårn og dampmaskinhus. Fabrikken ble utvidet etter få år med flere bygninger og en det ble bygd en kjerrat ned til tømmerlageret. Det ble bygd en ny papirfabrikk 1911–1912 på tomta hvor Ekers Træsliperi hadde holdt til tidligere. Det ble også bygd en kraftstasjon og et stort mekanisk verksted.
Produksjonen ble innstilt i 1970. Lokalene brukes i dag av Vestfossen Kunstlaboratorium for utstilling av samtidskunst.
¤Fosshaugen
Mange av arbeiderne ved Vestfos Cellulose bodde på Fosshaugen, mens funksjonærene ved fabrikken bodde på Granløkka.
Fosshaugen tilhørte Fossesholm og vokste fram i tilknytning til sagbruk, mølledrift og annen virksomhet tilknytta herregården. Opprinnelig var samtlige huseiere strandsittere under Fossesholm, men gikk over til selveie fra slutten av 1800-tallet og framover.
De eldste bygningene på Fosshaugen er fra første halvdel av 1800-tallet, mens en stor del av bebyggelsen som finnes på Fosshaugen i dag er fra årene rett etter den store brannen i 1880. Brannen førte til at stedet fikk en byplanmessig struktur. Flere av bygningene er modernisert, men området er allikevel et godt eksempel på utvikling av et boligstrøk knyttet til et industritettsted fra 1800-tallet og frem til i dag.
¤Fredfoss Uldvarefabrik
Fredfoss Uldvarefabrik var en tekstilindustribedrift grunnlagt av svenskene Johan Albert Larsson og J.L. Tidstrand i 1895. Fabrikken vokste raskt og var en av landets ledende tekstilbedrifter omkring 1910. Fabrikken ble innlemmet i «De Forenede Uldvarefabrikker» i 1916. Produksjonen ble nedlagt rundt 1970, og fabrikkbygningene brukes som kurs- og konferansesenter i dag (Fredfoss Kulturpark).
Fabrikken ble bygd på Hedenstad øst for Vestfossen hvor Møllabekken kunne gi kraft til fabrikken. Eker Papirfabrik (1802–1879) og Ekers Chemiske Fabrik lå tidligere på dette stedet.
Fabrikken besto kun av et ullspinneri de første årene, men ble etter kort tid utvidet med veveri, farveri og appreturavdeling. Fabrikken gjennomgikk en større utvidelse 1902–1903 da vannfallet ble bygget ut og det ble montert ny vannturbin. I tillegg ble spinneriet og veveriet utvidet. Det ble bygd kraftstasjon i 1909 og det ble satt inn nytt aggregat i 1911. Det ble bygget en større murbygning i 1912, som ble forlenget noen få år senere. Fabrikken har gjennomgått moderniseringer og ombygginger også senere på 1900-tallet. Det ble blant annet installert nytt maskineri på 1950-tallet. De fleste av dagens bygninger på Fredfoss er oppført i perioden 1910–1920.
Fredfoss Uldvarefabrik ble en viktig arbeidsplass i kommunen. Det var ansatt omkring 125 arbeidere ved fabrikken i 1912. På det meste arbeidet det om lag 200 ved fabrikken. Råvaremangelen førte til innskrenkinger under første verdenskrig. Fallende priser og sviktende avsetning i tekstilindustrien førte til at produksjonen etter hvert ble avviklet.
Fredfoss Uldvarefabrik oppførte flere større gårder som arbeiderboliger i nærheten av fabrikken – Arken, Langgården og Uglebo. Mange av fabrikkarbeiderne var fra Sverige og området rundt fabrikken ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne. Mye av villabebyggelsen og arbeiderboligene oppført 1915–1920 er fremdeles bevart.
Vestfossen er et godt eksempel på et industritettsted som forteller Norges industrihistorie i fortettet form. Vestfossens historie er både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Det er bevart både fabrikkbygninger, boliger for arbeiderne og en herregård som gir et helhetlig bilde på industritettstedet. Kulturmiljøet er delt opp i tre delområder for å vise denne historien. Den bevarte industri- og boligbebyggelsen i området har både kulturhistorisk verdi, identitetsverdi, symbolverdi og arkitektonisk verdi.
Fossesholm Herregård er fredet etter kulturminneloven og er en del av Buskerudmuseet. Vestfos Cellulose er regulert til bevaring i reguleringsplan for Vestfossen Cellulose (1987), Fosshaugen er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fosshaugen og Vestfossen barne- og ungdomsskole (2002) og Hauge-gården er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fredfoss kulturpark (2006).
Eiker arkiv
Fredfoss Uldvarefabrik
Vestfos Cellulosefabrik
Fossesholm Herregård (Buskerudmuseet)
Eli-Sofie Thorne: Fosshaugen – en «landsby» å bli glad i (Vestfossen grendeutvalg, 1999)