Vegaøyan ligger på Helgelandskysten i Nordland. Det 1037 km² store kulturlandskapet omfatter øyer, holmer, skjær og sjø. I området har det vært drevet fiske og fangst de siste ti tusen årene. Etterhvert som de første øyene ble bosatt formet det karakteristiske landskapet seg i samspill med fiskerbonden og en ugjestmild, men rik natur. Vegaøyan består av femten øyvær hvor tilsammen 59 øyer har vært bebodd. Et øyvær er en gruppe av bebodde og ubebodde øyer som sammen utgjør en sosial enhet.
Allerede i skrifter fra slutten av 800-tallet er ærfugldrift omtalt som næringsveg i Norge. Gjennom middelalderen og fram til i dag har sanking av egg og dun fra de ville ærfuglene vært en viktig del av næringsgrunnlaget på Helgelandskysten. Fremdeles holdes tradisjonen med dunsanking for dyneproduksjon i hevd på flere øyer i verdensarvområdet.
Ærfugldriften har vært en næringsvei drevet av kvinner og innskrivingen på verdensarvlisten er også å regne som en hyllest til deres innsats.
Vegaøyan ble innskrevet på listen over verdens kultur- og naturarv i 2004.

Kulturmiljøet Mjeldalen er her definert ut frå gard 52, 53 og 54: Mjelde øvste, Mjelde midtre og Mjelde nedre.
Den breie, austvende Mjeldalen opp frå fjorden ved Haus er det rikaste jordbruksområdet på Osterøy, og det er funne fleire fornminner i området. Mjeldegardane er mellom dei eldste på øya. Her var det sete for leidangen og seinare tingstad for Mjelde skipreide. Her vart kyrkja bygd, og Mjeldegardane har vore både kongegods og kyrkjegods før dei kom i bondeeige. Langt dei fleste av dei husmennene som fanst på Osterøy, var samla kring desse gardane. Frå mellomalderen var Mjelde eit eige kyrkjesokn, under Haus prestegjeld. Det var ei kyrkje i Mjeldalen fram til siste halvdel av 1800-talet.
Busettinga i dalen er tradisjonelt delt i tre delar; Øvre-, Midt- og Nedre-Mjelde. På Øvstemjeldshaugen låg det gamle klyngetunet i Øvre Mjelde. Det strekte seg langs den flate morenen som vart kalla "Torget". Kvar jordeigar hadde sine småteigar spreidd over heile garden, kvernhusa låg langs elva, og smiene låg på haugen bakom. Det var utskifting i Øvre Mjelde i 1899 -1900, men det står enno att spor frå tida før utskiftinga, mellom anna ei geil, og murar etter sauefjøs og vårflor.
Ei bru over elva skil Øvre- og Midt Mjelde. I eldre tider hadde kyrkja sitt hovudsete i Midt Mjelde, med kapellangard, klokkargard og to bustader for preste-enker; såkalla «enkesæter». På Midt Mjelde går hovudvegen gjennom Midtmjeldetunet og vidare mellom dei to enkesætehusa.
I liene langs heile dalen skal det ha vore 21 husmannsplassar, og det finst framleis spor etter fleire av dei.
Flest husmenn var det på Nedre Mjelde, kor Garmann-familien bygde opp eit herresete på 1600-talet. Etter vestlandske forhold var Mjeldegodset ein stor gard, med fleire bygningar i tillegg til hovudhus, frukt- og rosehage, samt fleire husmannsplassar. Utover 1800-talet auka husmennene der, frå ein til tretten. Godset vart delt på slutten av 1800-tallet, og det gamle gardstunet forfalt. I dag er det få spor att etter godset.
Sjølv om deler av fjellsidene i dag er dekt av granskog og ein del beiteområde gror att, ligg gardstuna i stor grad velhaldne på begge sider av hovudvegen i det vide landskapet. I dette området er det gamle gardsmiljø, nokre meir intakte enn andre, og fleire gamle tunstrukturar er behaldne. I nokre av bygningane kan ein sjå den gamle byggestilen. Det står òg att eldre løer, og i kulturlandskapet er det fleire gamle vegfar, steingardar og delar av geiler. Det er viktig at dette blir ivareteke, både som einskildobjekt og som del av den store samanhengen.

Helt siden 1582 har det vært fergetrafikk over Oslofjorden mellom Moss og Horten. Det ble imidlertid ingen vekst på stedet før det ved kongelig resolusjon i 1818 ble bestemt at marinens flåtestasjon skulle legges til gården Horten. I 1849 gikk flåtestasjonen over til å bli marinens hovedverft, og tok i 1854 navnet Karljohansvern. I 1864 flyttet også sjøkrigsskolen til Horten fra Fredriksvern (Stavern). Etter hvert vokste det frem en tettbebyggelse utenfor marinens område.
Området mellom Karljohansvern og byen, det såkalte Bromsjordet, ble allerede i 1852 foreslått som lystlund eller offentlig promenadeplass. Lystlunden utgjør i dag et attraktivt grøntområde i byen
Mot byen ble det gravd ut en kanal i perioden mellom 1854 og 57, som utgjør skillet mellom orlogsstasjonen og byen.
Fra midten av 1800-tallet vokste virksomheten ved Karljohansvern og dermed også byen. Dokker og verksteder ble stadig forbedret, og marinen bygde alle sine skip (bortsett fra panserskip) ved verftet. Det ble oppført sykehus, garnisonskirke og ny kaserne med skolebygning for det sjømilitære korps. Virksomheten på verftet forplantet seg i det sivile Horten.
I 1953 bestemte Stortinget at marinens hovedbase skulle flyttes fra Horten til Bergen.
Karljohansvern omfatter i dag et større område i indre havn og småøyene utenfor. Verftsområdet omfatter hele Hortenstangen, og inneholdt bl.a. verft med beddinger, kaier, tørrdokk, verksteder, lagerskur og administrasjonsbygg.
Store endringer til tross, ulike funksjoner og ulike driftsfaser er fremdeles godt lesbare. For øvrig henvises til Landsverneplan for forsvaret.

Delområdet omfatter et eneboligområde rett vest for Vadsø sentrum. Bebyggelsen ligger i ei slak skrånende side, vendt ned mot sjøen. Bygningsmiljøet er variert. I fremste rekke er flere enkelt utformede villaer, flere av dem med mønegavl og inndelte vinduer, enten t-post eller smårutete. Lignende bygninger er det også enkelte av i gatene bakenfor dette.
I tillegg er det oppført en del nyere bebyggelse, deler av denne oppført som gjenreisningsbebyggelse etter andre verdenskrig. Denne bebyggelsen har enkelt og funksjonalistisk preg. Det er også oppført en del boliger i området i helt ny tid.

Prestrud ble innlemmet i Hamar kommune ved grenseregulering 1. juli 1947. "Revolverplanen", vinneren av en arkitektkonkurranse i 1966, med trafikkseparering etc., ga grunnlag for utformingen. Boligblokker skulle ikke bygges, og store områder ble avsatt til rekkehus. Boligsamvirke kom til å spille en dominerende rolle.
Feltet som Moelven Bruk bygget ut i 1968 har fortsatt sitt karakteristiske trekk - eneboliger på små tomter med felles atkomst og parkering, samt fellesarealer for lek og opphold og fotgjengersmett gjennom feltet på tvers av terrenget. Mange hus er utvidet i samme stil som opprinnelig, men med sitt særpregede flate tak. I den svakt hellende terrenget mot vest har det klart betydning for utsikt- og solforhold.

Da den tyske okkupasjonsmakten trakk seg tilbake i 1944 ble Alta utsatt for den brente jords taktikk, og store deler av Alta ble brent til jorden. Brente steders regulering utarbeidet flere planer for Alta, blant annet en plan for Nedre Elvebakken.
Området som er av nasjonal interesse i Alta omfatter gjenreisningsbebyggelsen på flaten sør for flystripen som tyskerne bygget på Elvebakken. Her er små gårdsanlegg med våningshus og fjøs anlagt som et villaområde i tettstedets utkant. Våningshusene er for det meste i god stand og i bruk som boliger. Mange av fjøsene står ennå, men mange bærer preg av mindre vedlikehold og ulike grader av forfall.
Det har etter hvert kommet til flere nye boliger i det samme området, også disse eneboliger i tre.

Tyholmen var omkranset av vann på alle kanter og ble derfor ikke rammet av noen av bybrannene på 17- og 1800-tallet og den gamle trehusbebyggelsen er stort sett bevart. Nede ved sjøen bygget rike handelsmenn sine boliger og pakkboder. Både de store husene, enten de ligger som blikkfang mot sjøen eller i de mer selvgrodde gatestrukturene lenger inne, viser et tverrsnitt av bebyggelse og sosiale strukturer i en småby på 17-og 1800-tallet. Helt øverst på Tyholmen kneiser Den høyere skole, tegnet av Wilhelm von Hanno i 1881. Arendal kirke har helt fra 1670 ligget i samme område. Den første Y-formete kirken ble i 1832 revet for å gi plass til en åttekantet kirke som sto ferdig fire år senere. Nåværende nygotiske Trefoldighetskirke ble oppført i 1885-88 i tegl, tegnet av Chr. Fürst. Kirken har 1200 sitteplasser. Tårnet er over 80 m høyt. Begge bygningene er spesielt markante på Tyholmen og i Arendals bysilhuett.
Byen Arendal vokste frem som følge av stedets og distriktets naturlige forutsetninger, en god havn med kort avstand til kystleden, skogene i distriktene omkring og Nidelva som naturlig transportvei for tømmeret, samt rike jernmalmleier. Til å begynne med var næringsgrunnlaget eksport av trelast og import av korn. Etter hvert kom skipsfart, sagbruksdrift og generell varehandel. Fra 1574 ble det i en periode drevet jernverk i Barbu øst for byen. Området er rikt på jernmalm-gruver som ble drevet helt frem til 1970-tallet.
Byen ble opprinnelig bygget på syv holmer og ble omtalt som "Nordens Venedig". På slutten av 1600-tallet begynte man å fylle igjen de naturlige sundene, men disse var mange og brede. Bygningene ble liggende på holmer, dels på fyllinger/tømmerflåter med kanaler og smale gangveier og bruer mellom. Blant annet var det kanaler gjennom dagens Havnegate fra sør og Malmbrygga/Strandgate fra vest inn til Indre Poll, hvor Torvet ligger i dag. I 1933 fylles kanalen mellom Tyholmen og sentrum og i 1949 fylles Kittelsbukt igjen for å betjene biltrafikk, ny innfartsvei og parkering. Denne byformen og utviklingshistorien er spesiell i norsk sammenheng.
Bygninger for de store handelshusene lå side om side med store pakkboder, oppført i 3-4 lave etasjer. Mange av de velstående kjøpmenn og redere utstyrte sine bygninger med valmtak, med malt ytre panel og staselige portaler i de rådende stilarter. I områdene bakenfor lå mindre bolighus for skippere, høkere og håndverkere, ofte i 1 ½ -2 etasje, omkranset av små hager. Arbeidere ved sagbruk og florer bodde i små hus eller til leie helt i utkanten eller utenfor bygrensa.
Arendal har opplevd fire bybranner, i 1798, 1840, 1863 og 1868. Det var de sentrale områdene som brant, store bygårder i tre med pakkboder, men også mindre bygninger. Noen steder ble rammet av brann flere ganger. Tyholmen og enkelthus omgitt av kanaler ble spart. Men bygningene var forsikret og da dette skjedde i byens velstandsperiode ble alle husene gjenoppført. Etter den siste brannen ble det innført murtvang i midtbyen.
De to siste brannene førte til at byen totalt endret utseende. Etter brannen i 1863 ble brannområdet regulert etter rutenettmodellen med rette gater og firkantede kvartaler. Det nødvendiggjorde store sprengnings- og utfyllingsarbeider. Den sprengte massen ble sammen med brannrestene brukt til utfyllinger av terreng og kanaler, blant annet til dannelsen av dagens torv. Arbeidene i den nye bydelen var godt i gang da brannen i 1868 startet. Reguleringsplanen ble nå utvidet til også å omfatte branntomtarealene, og byen fikk den byplan som vi kjenner i dag. Arkitekter og håndverkere fra Norge, Skandinavia og Tyskland deltok i gjenoppbyggingsarbeidene.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder bør unngås.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og eventuelle rester av kanaler bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten, som Den høyere skole og Arendal kirke, bør ivaretas.
• Innen området bør terreng og vegetasjon bevares ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, plasser, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør det tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

På begynnelsen av 1700-tallet startet utfyllingen mellom holmene i Arendal slik at blant annet Pollen ble landfast på denne tiden. Byen bestod av holmer omringet av kanaler frem til bybrannene som herjet på 1860-tallet. Der torget ligger i dag lå det en bukt som ble kalt Pollen. Derfra gikk det en kanal gjennom det som i dag er Havnegata og ned til dagens Pollen, som da ble kalt for Havnen.
I Havnen hadde mange av handelshusene pakkbodene sine. Der var det også tollbod og markedsplass. Torghandelen foregikk der Kirkegaten ligger i dag. Bryggene ut langs Langbryggen spilte også en viktig rolle i handelen. Her ble både fisk og landbruksprodukter distribuert til og fra båtene. Pollen var derfor et viktig knutepunkt som bandt sammen byen og distriktet.
Bybrannen i 1863 og 1868 resulterte i at det ble innført murtvang i 1868. Bygningsloven av 1845 foreskrev at bebyggelsen i byene skulle struktureres i kvartaler. Denne loven var i seg selv et viktig brannverntiltak. I tillegg førte byens økonomiske vekst med seg behovet for større byareal. Dette medførte at sentrum ble utvidet og gitt en kvartalsstruktur. Kanalene ble fylt igjen og byen ble i løpet av få år gjenreist i mur etter datidens stilideal i nyrenessanse. Arendal fikk etter dette et nytt bybilde som frem til da hadde vært preget av trehusbebyggelse. Dagens torg ble etablert og ble byens kommersielle sentrum.
Ved enden av Langbryggen kommer vi til Neset som ligger strategisk til med utsikt mot innseilingen til byen. Mot slutten av 1600-tallet bestemte kjøpmenn i Arendal seg for å bygge kanonbatterier for å danne et forsvarssystem mot inntrengere fra havet. På denne tiden var Arendal ladested under Kristiansand, og en viktig sjøfartsby. Danmark-Norge og Sverige var flere ganger i krig i løpet av 1600-1700-tallet, og kystbyene i Norge kunne bli utsatt for angrep. I 1700 startet Den store nordiske krig, og i 1704 ble kanonbatteriet Øvre Batteri satt opp på det strategiske punktet på Neset. Under unionene med Sverige forfalt batteriet. Men under 2. verdenskrig fikk neset igjen vist frem sin strategiske betydning, ved at den tyske marinen la til her og beleiret batteriet. Batteriet er i dag Arendals eldste forsvarsanlegg.
Langbryggen i øst og Kirkegata mot nord avgrenser havnebassenget, vannspeil og kaiområde danner et viktig byrom i Arendal. Den lineært strukturerte murbebyggelsen er i nord ordnet i kvartaler og langs langbryggen i en snorrett linje. Denne murgårdsbebyggelsen med sin jevne, sammenhengende høyde og rytmiske gjentagende inndeling er viktig for opplevelsen av byrommets skala i Pollen og virker samlende på byrommet som åpner seg mot sjøen i syd. De opprinnelige murgårdene oppført på slutten av 1800-tallet har særlig stor verdi for den historiske identiteten i byrommet.
Byen Arendal vokste frem som følge av stedets og distriktets naturlige forutsetninger, en god havn med kort avstand til kystleden, skogene i distriktene omkring og Nidelva som naturlig transportvei for tømmeret, samt rike jernmalmleier. Til å begynne med var næringsgrunnlaget eksport av trelast og import av korn. Etter hvert kom skipsfart, sagbruksdrift og generell varehandel. Fra 1574 ble det i en periode drevet jernverk i Barbu øst for byen. Området er rikt på jernmalm-gruver som ble drevet helt frem til 1970-tallet.
Byen ble opprinnelig bygget på syv holmer og ble omtalt som "Nordens Venedig". På slutten av 1600-tallet begynte man å fylle igjen de naturlige sundene, men disse var mange og brede. Bygningene ble liggende på holmer, dels på fyllinger/tømmerflåter med kanaler og smale gangveier og bruer mellom. Blant annet var det kanaler gjennom dagens Havnegate fra sør og Malmbrygga/Strandgate fra vest inn til Indre Poll, hvor Torvet ligger i dag. I 1933 fylles kanalen mellom Tyholmen og sentrum og i 1949 fylles Kittelsbukt igjen for å betjene biltrafikk, ny innfartsvei og parkering. Denne byformen og utviklingshistorien er spesiell i norsk sammenheng.
Arendal har opplevd fire bybranner, i 1798, 1840, 1863 og 1868. De to siste brannene førte til at byen totalt endret utseende. Etter brannen i 1863 ble brannområdet regulert etter rutenettmodellen med rette gater og firkantede kvartaler. Det nødvendiggjorde store sprengnings- og utfyllingsarbeider. Den sprengte massen ble sammen med brannrestene brukt til utfyllinger av terreng og kanaler, blant annet til dannelsen av dagens torv. Arbeidene i den nye bydelen var godt i gang da brannen i 1868 startet. Reguleringsplanen ble nå utvidet til også å omfatte branntomtarealene, og byen fikk den byplan som vi kjenner i dag. Arkitekter og håndverkere fra Norge, Skandinavia og Tyskland deltok i gjenoppbyggingsarbeidene.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og eventuelle rester av kanaler bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør det tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Grimstad var båtstø under gården Grøm i middelalderen og utviklet seg til strandsted mot slutten av 1400-tallet. Den gode havna var utgangspunkt for senere utvikling. Stedet er nevnt i 1528 som utførselshavn for trelast. Grimstad fikk handelsrettigheter under Kristiansand fra 1643 til 1723 og samtidig under Arendal frem til 1701. Trelasthandelen og opprettelsen av Froland jernverk i 1764 fikk betydning for utviklingen som handelssted. Grimstad ble selvstendig handelssted i 1816.
Den første halvdelen av 1800-tallet hadde Grimstad en betydelig trelastutførsel fra Froland Verks skoger. Den siste halvdelen av århundret ble en glansperiode med skipsbyggerindustri og rederivirksomhet. Likevel fikk Grimstad, i likhet med andre sjøfartsbyer, problemer med omlegging fra seil til damp på slutten av 1800-tallet. Byens betydning som sjøfartsby ble sterkt redusert og befolkningsmengden sank som følge av dette.
Ved siden av å være sjøfartsby utviklet Grimstad seg også som handelssentrum for et rikt jordbruksdistrikt. I 1920-årene utviklet det moderne hagebruket seg i distriktet og byen ble eksportør av hagebruksprodukter. Samtidig ble det opprettet en betydelig konserveringsindustri i byen.
Overgangen til landtransport førte til opprettelsen av jernbanestrekningen Grimstad-Rore i 1907. Denne ble i 1936 ombygget for å tilpasses Sørlandsbanen, men ble nedlagt i 1961 da veitransporten ble dominerende. For alle Sørlandsbyene har sjøen vært den opprinnelige kommunikasjonsveien, så også for Grimstad som ligger åpent mot sjøen og lukker seg mot landsiden.
Bykjernen i Grimstad er preget av trange og krokete gater som former et organisk byplanmønster. Bebyggelsen i sentrum er tett og lav, med småhus i en og to etasjer. De eldste bygningene er fra 1600-tallet, men bebyggelsen består hovedsakelig av trebygninger fra 1700- og 1800-tallet. En del av den eldre bebyggelsen er bygget om eller på, og ofte er det bare ornamentsdetaljer og listverk som skiller bygninger fra slutten av 1800-tallet fra sine eldre naboer. Selv om bebyggelsen er noe variert i alder og utførelse (midtgangshus, sen-empire og sveitserstil), fremstår den likevel enhetlig med samme målestokk, materialbruk, takvinkler og detaljering. Grimstads landemerke er kirka, som med sin silhuett troner på Kirkeheia.
Området Biodden består av små bolighus med velstelte hager fra midten av 1800-tallet. Bygningene hadde en etasje med oppløft i loftsetasjen og brutte takhjørner. Hovedtrekkene i bebyggelsen ligger i dimensjonene, materialbruken og terrengtilpasningen. Gatemønsteret er organisk og selvgrodd.
Hassedalen ligger nord for Biodden, og var husmannsplass under gården Ytre Bie. Området ble kjøpt av Mathias Gundersen i 1841, og i 1842 anla han Hasseldalen Skibsværft som drev nybygging og reparasjoner av seilskuter. Verftet drev frem til 1903.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Siktlinjer skal ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten, som Grimstad kirke, bør ivaretas.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger skal tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt skal de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt skal utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og kraner bør ivaretas.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.