Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Fosshaugen er en del av kulturmiljøet Vestfossen.
Vestfossen i Øvre Eiker har lenge vært et viktig industristed i fylket, både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Vestfossen er et godt eksempel på industritettstedene som vokste fram i forbindelse med industrialiseringen på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter delområdene Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen, ullvarefabrikken Fredfoss og Fossesholm Herregård.
BELIGGENHET
Vestfossen er et tettsted som ligger ca. fem kilometer sør for Haug kirke i Hokksund i Øvre Eiker. Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Fossesholm Herregård, Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen og Fredfoss Uldvarefabrik.
BESKRIVELSE
Vestfossen er et industritettsted med røtter tilbake til 1500-tallet. Fra rundt 1520-årene ble sagbruksnæringen etablert ved Holmefoss som Vestfossen het den gang. Her skal det ha vært opptil over ti oppgangssager. Vestfossen var lenge den største trelastprodusenten langs Drammenselva. Med industrialiseringen på 1800-tallet utviklet Vestfossen seg til å bli et stort industritettsted knyttet til treforedlingsindustri og ullvarefabrikk.
¤ Fossesholm Herregård
Sagbruksvirksomheten i Vestfossen var knyttet til herregårdene Sem og Fossesholm. Fossesholm Herregård var opprinnelig hovedgård for Peder Hanssøn Litle, lensherren i Akershus. Litle hadde sikret seg rettighetene til Holmefoss i 1541 og hadde kontroll over sagbruksvirksomheten i området.
Jørgen von Cappelen Fossesholm kjøpte herregården i 1763 og bygget den om etter inspirasjon fra slotts- og herregårdsanleggene i Europa. Gårdsanlegget ble utformet i rokokkostil og er godt bevart fra den tid. Det er bevart dekorerte tapeter fra 1700-tallet.
¤ Vestfos Cellulose
Det første forsøket på celluloseproduksjon i Drammensvassdraget ble gjort ved Drammenselvens Papirfabrikker i 1881, men var bare en kortvarig prøveproduksjon. Vestfos Cellulosefabrik startet i 1886 av industrigründeren Wilhelm Melhuus og ingeniør Anton Løvstad. Vestfos Cellulose ble dermed den første cellulosefabrikken i Drammensvassdraget.
Fabrikken ble raskt en stor arbeidsplass. Fabrikken hadde en arbeidsstyrke på om lag 90 personer allerede i 1891 og over 300 personer da den nye papirfabrikken sto ferdig i 1912. Cellulosefabrikken var lenge kommunens største arbeidsplass og har betydd mye utviklingen av lokalsamfunnet Vestfossen.
Anlegget besto opprinnelig av en hovedbygning og noen mindre bygninger slik som syretårn og dampmaskinhus. Fabrikken ble utvidet etter få år med flere bygninger og en det ble bygd en kjerrat ned til tømmerlageret. Det ble bygd en ny papirfabrikk 1911–1912 på tomta hvor Ekers Træsliperi hadde holdt til tidligere. Det ble også bygd en kraftstasjon og et stort mekanisk verksted.
Produksjonen ble innstilt i 1970. Lokalene brukes i dag av Vestfossen Kunstlaboratorium for utstilling av samtidskunst.
¤Fosshaugen
Mange av arbeiderne ved Vestfos Cellulose bodde på Fosshaugen, mens funksjonærene ved fabrikken bodde på Granløkka.
Fosshaugen tilhørte Fossesholm og vokste fram i tilknytning til sagbruk, mølledrift og annen virksomhet tilknytta herregården. Opprinnelig var samtlige huseiere strandsittere under Fossesholm, men gikk over til selveie fra slutten av 1800-tallet og framover.
De eldste bygningene på Fosshaugen er fra første halvdel av 1800-tallet, mens en stor del av bebyggelsen som finnes på Fosshaugen i dag er fra årene rett etter den store brannen i 1880. Brannen førte til at stedet fikk en byplanmessig struktur. Flere av bygningene er modernisert, men området er allikevel et godt eksempel på utvikling av et boligstrøk knyttet til et industritettsted fra 1800-tallet og frem til i dag.
¤Fredfoss Uldvarefabrik
Fredfoss Uldvarefabrik var en tekstilindustribedrift grunnlagt av svenskene Johan Albert Larsson og J.L. Tidstrand i 1895. Fabrikken vokste raskt og var en av landets ledende tekstilbedrifter omkring 1910. Fabrikken ble innlemmet i «De Forenede Uldvarefabrikker» i 1916. Produksjonen ble nedlagt rundt 1970, og fabrikkbygningene brukes som kurs- og konferansesenter i dag (Fredfoss Kulturpark).
Fabrikken ble bygd på Hedenstad øst for Vestfossen hvor Møllabekken kunne gi kraft til fabrikken. Eker Papirfabrik (1802–1879) og Ekers Chemiske Fabrik lå tidligere på dette stedet.
Fabrikken besto kun av et ullspinneri de første årene, men ble etter kort tid utvidet med veveri, farveri og appreturavdeling. Fabrikken gjennomgikk en større utvidelse 1902–1903 da vannfallet ble bygget ut og det ble montert ny vannturbin. I tillegg ble spinneriet og veveriet utvidet. Det ble bygd kraftstasjon i 1909 og det ble satt inn nytt aggregat i 1911. Det ble bygget en større murbygning i 1912, som ble forlenget noen få år senere. Fabrikken har gjennomgått moderniseringer og ombygginger også senere på 1900-tallet. Det ble blant annet installert nytt maskineri på 1950-tallet. De fleste av dagens bygninger på Fredfoss er oppført i perioden 1910–1920.
Fredfoss Uldvarefabrik ble en viktig arbeidsplass i kommunen. Det var ansatt omkring 125 arbeidere ved fabrikken i 1912. På det meste arbeidet det om lag 200 ved fabrikken. Råvaremangelen førte til innskrenkinger under første verdenskrig. Fallende priser og sviktende avsetning i tekstilindustrien førte til at produksjonen etter hvert ble avviklet.
Fredfoss Uldvarefabrik oppførte flere større gårder som arbeiderboliger i nærheten av fabrikken – Arken, Langgården og Uglebo. Mange av fabrikkarbeiderne var fra Sverige og området rundt fabrikken ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne. Mye av villabebyggelsen og arbeiderboligene oppført 1915–1920 er fremdeles bevart.
VERNEVERDI
Vestfossen er et godt eksempel på et industritettsted som forteller Norges industrihistorie i fortettet form. Vestfossens historie er både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Det er bevart både fabrikkbygninger, boliger for arbeiderne og en herregård som gir et helhetlig bilde på industritettstedet. Kulturmiljøet er delt opp i tre delområder for å vise denne historien. Den bevarte industri- og boligbebyggelsen i området har både kulturhistorisk verdi, identitetsverdi, symbolverdi og arkitektonisk verdi.
Fossesholm Herregård er fredet etter kulturminneloven og er en del av Buskerudmuseet. Vestfos Cellulose er regulert til bevaring i reguleringsplan for Vestfossen Cellulose (1987), Fosshaugen er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fosshaugen og Vestfossen barne- og ungdomsskole (2002) og Hauge-gården er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fredfoss kulturpark (2006).
NYTTIGE KILDER
Eiker arkiv
Fredfoss Uldvarefabrik
Vestfos Cellulosefabrik
Fossesholm Herregård (Buskerudmuseet)
Eli-Sofie Thorne: Fosshaugen – en «landsby» å bli glad i (Vestfossen grendeutvalg, 1999)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Fredfoss er en del av kulturmiljøet Vestfossen.
Vestfossen i Øvre Eiker har lenge vært et viktig industristed i fylket, både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Vestfossen er et godt eksempel på industritettstedene som vokste fram i forbindelse med industrialiseringen på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter delområdene Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen, ullvarefabrikken Fredfoss og Fossesholm Herregård.
BELIGGENHET
Vestfossen er et tettsted som ligger ca. fem kilometer sør for Haug kirke i Hokksund i Øvre Eiker. Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Fossesholm Herregård, Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen og Fredfoss Uldvarefabrik.
BESKRIVELSE
Vestfossen er et industritettsted med røtter tilbake til 1500-tallet. Fra rundt 1520-årene ble sagbruksnæringen etablert ved Holmefoss som Vestfossen het den gang. Her skal det ha vært opptil over ti oppgangssager. Vestfossen var lenge den største trelastprodusenten langs Drammenselva. Med industrialiseringen på 1800-tallet utviklet Vestfossen seg til å bli et stort industritettsted knyttet til treforedlingsindustri og ullvarefabrikk.
¤ Fossesholm Herregård
Sagbruksvirksomheten i Vestfossen var knyttet til herregårdene Sem og Fossesholm. Fossesholm Herregård var opprinnelig hovedgård for Peder Hanssøn Litle, lensherren i Akershus. Litle hadde sikret seg rettighetene til Holmefoss i 1541 og hadde kontroll over sagbruksvirksomheten i området.
Jørgen von Cappelen Fossesholm kjøpte herregården i 1763 og bygget den om etter inspirasjon fra slotts- og herregårdsanleggene i Europa. Gårdsanlegget ble utformet i rokokkostil og er godt bevart fra den tid. Det er bevart dekorerte tapeter fra 1700-tallet.
¤ Vestfos Cellulose
Det første forsøket på celluloseproduksjon i Drammensvassdraget ble gjort ved Drammenselvens Papirfabrikker i 1881, men var bare en kortvarig prøveproduksjon. Vestfos Cellulosefabrik startet i 1886 av industrigründeren Wilhelm Melhuus og ingeniør Anton Løvstad. Vestfos Cellulose ble dermed den første cellulosefabrikken i Drammensvassdraget.
Fabrikken ble raskt en stor arbeidsplass. Fabrikken hadde en arbeidsstyrke på om lag 90 personer allerede i 1891 og over 300 personer da den nye papirfabrikken sto ferdig i 1912. Cellulosefabrikken var lenge kommunens største arbeidsplass og har betydd mye utviklingen av lokalsamfunnet Vestfossen.
Anlegget besto opprinnelig av en hovedbygning og noen mindre bygninger slik som syretårn og dampmaskinhus. Fabrikken ble utvidet etter få år med flere bygninger og en det ble bygd en kjerrat ned til tømmerlageret. Det ble bygd en ny papirfabrikk 1911–1912 på tomta hvor Ekers Træsliperi hadde holdt til tidligere. Det ble også bygd en kraftstasjon og et stort mekanisk verksted.
Produksjonen ble innstilt i 1970. Lokalene brukes i dag av Vestfossen Kunstlaboratorium for utstilling av samtidskunst.
¤Fosshaugen
Mange av arbeiderne ved Vestfos Cellulose bodde på Fosshaugen, mens funksjonærene ved fabrikken bodde på Granløkka.
Fosshaugen tilhørte Fossesholm og vokste fram i tilknytning til sagbruk, mølledrift og annen virksomhet tilknytta herregården. Opprinnelig var samtlige huseiere strandsittere under Fossesholm, men gikk over til selveie fra slutten av 1800-tallet og framover.
De eldste bygningene på Fosshaugen er fra første halvdel av 1800-tallet, mens en stor del av bebyggelsen som finnes på Fosshaugen i dag er fra årene rett etter den store brannen i 1880. Brannen førte til at stedet fikk en byplanmessig struktur. Flere av bygningene er modernisert, men området er allikevel et godt eksempel på utvikling av et boligstrøk knyttet til et industritettsted fra 1800-tallet og frem til i dag.
¤Fredfoss Uldvarefabrik
Fredfoss Uldvarefabrik var en tekstilindustribedrift grunnlagt av svenskene Johan Albert Larsson og J.L. Tidstrand i 1895. Fabrikken vokste raskt og var en av landets ledende tekstilbedrifter omkring 1910. Fabrikken ble innlemmet i «De Forenede Uldvarefabrikker» i 1916. Produksjonen ble nedlagt rundt 1970, og fabrikkbygningene brukes som kurs- og konferansesenter i dag (Fredfoss Kulturpark).
Fabrikken ble bygd på Hedenstad øst for Vestfossen hvor Møllabekken kunne gi kraft til fabrikken. Eker Papirfabrik (1802–1879) og Ekers Chemiske Fabrik lå tidligere på dette stedet.
Fabrikken besto kun av et ullspinneri de første årene, men ble etter kort tid utvidet med veveri, farveri og appreturavdeling. Fabrikken gjennomgikk en større utvidelse 1902–1903 da vannfallet ble bygget ut og det ble montert ny vannturbin. I tillegg ble spinneriet og veveriet utvidet. Det ble bygd kraftstasjon i 1909 og det ble satt inn nytt aggregat i 1911. Det ble bygget en større murbygning i 1912, som ble forlenget noen få år senere. Fabrikken har gjennomgått moderniseringer og ombygginger også senere på 1900-tallet. Det ble blant annet installert nytt maskineri på 1950-tallet. De fleste av dagens bygninger på Fredfoss er oppført i perioden 1910–1920.
Fredfoss Uldvarefabrik ble en viktig arbeidsplass i kommunen. Det var ansatt omkring 125 arbeidere ved fabrikken i 1912. På det meste arbeidet det om lag 200 ved fabrikken. Råvaremangelen førte til innskrenkinger under første verdenskrig. Fallende priser og sviktende avsetning i tekstilindustrien førte til at produksjonen etter hvert ble avviklet.
Fredfoss Uldvarefabrik oppførte flere større gårder som arbeiderboliger i nærheten av fabrikken – Arken, Langgården og Uglebo. Mange av fabrikkarbeiderne var fra Sverige og området rundt fabrikken ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne. Mye av villabebyggelsen og arbeiderboligene oppført 1915–1920 er fremdeles bevart.
VERNEVERDI
Vestfossen er et godt eksempel på et industritettsted som forteller Norges industrihistorie i fortettet form. Vestfossens historie er både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Det er bevart både fabrikkbygninger, boliger for arbeiderne og en herregård som gir et helhetlig bilde på industritettstedet. Kulturmiljøet er delt opp i tre delområder for å vise denne historien. Den bevarte industri- og boligbebyggelsen i området har både kulturhistorisk verdi, identitetsverdi, symbolverdi og arkitektonisk verdi.
Fossesholm Herregård er fredet etter kulturminneloven og er en del av Buskerudmuseet. Vestfos Cellulose er regulert til bevaring i reguleringsplan for Vestfossen Cellulose (1987), Fosshaugen er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fosshaugen og Vestfossen barne- og ungdomsskole (2002) og Hauge-gården er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fredfoss kulturpark (2006).
NYTTIGE KILDER
Eiker arkiv
Fredfoss Uldvarefabrik
Vestfos Cellulosefabrik
Fossesholm Herregård (Buskerudmuseet)
Eli-Sofie Thorne: Fosshaugen – en «landsby» å bli glad i (Vestfossen grendeutvalg, 1999)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
I Buskerud kjenner vi til flere bygdeborger, eller primitive festningsanlegg, som for det meste skriver seg fra romertid og folkevandringstid 200-600 e.Kr. Bygdeborgene ligger oftest på strategiske steder, med god utsikt over landskapet rundt. I dag ser vi kun rester av enkle tørrsteinsmurer, som opprinnelig har vært forsterket med palisader av tre. Ved innsjøen Junger, midt i de store skogsområdene omkring fem kilometer nordvest for Fiskumvannet, ble det i forhistorisk tid anlagt tre slike bygdeborger. Borgene utgjør tre av de ti kjente bygdeborgene i Øvre Eiker. Kulturmiljøet har svært høy verdi på grunn av den klare sammenhengen mellom borgene, den sterke relasjon til landskapet, kulturmiljøets sjeldenhet og formidlingsverdi.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet ligger i et kupert skogsområde, øst for innsjøen Jungers sørlige ende omkring 5 kilometer vest for Vestfossen i Øvre Eiker. Kulturmiljøet er tilgjengelig via bomveien Jungerveien, som starter ved Ormåsen boligfelt. BESKRIVELSE Kulturmiljøet inneholder totalt tre bygdeborger: Den nordligste av de tre ligger rett sør for Jungerveien, og kalles gjerne Veiborgen (ID 177498). De to andre borgene går under navnet Tvillingborgene (ID 19372), og ligger omkring 200 m sørvest for den første. Tvillingborgene og Veiborgen er atskilt av et kraftig søkk i terrenget. I tillegg går det et veifar (ID 215061) gjennom området, som ikke er fredet.
Terrenget i området domineres av koller orientert vestnordvest - østsørøst. Jordsmonnet er skrint, bevokst med glissen furuskog, lyng og mose. I søkket mellom Tvillingborgene og Veiborgen går et myrdrag med et lite bekkefar gjennom. Det er også store, relativt åpne myrområder sør for Veiborgen og øst for Tvillingborgene. Jungerveien snor seg gjennom den nordligste delen av kulturmiljøet fra øst til vest.
Junger-borgene utgjør 3 av 10 kjente bygdeborger i Øvre Eiker og skiller seg fra mange av de andre borgene på flere punkter. Borgene ligger plassert svært tett, de ligger i utmark et godt stykke unna de sentrale jordbruksområdene i kommunen i dag, og muranleggene er mindre kraftige enn flere av de andre borgene.
Bygdeborger har tradisjonelt blitt tolket som forsvarsanlegg eller kontrollposter fra romertid eller folkevandringstid. I nyere tids forskning er man blitt mer oppmerksom på variasjonen i anleggenes alder og årsaken til at de har blitt anlagt. Undersøkelser andre steder viser at anleggene har bruksfaser fra yngre bronsealder til middelalder. Mens mange primært har en forsvarsfunksjon, kan andre være kultanlegg eller til og med befestede gårder.
Fellestrekket for slike kulturminner er at de gjerne ligger på svært bratte terrengformasjoner. I dag finner vi rester av borgene i form av steinmurer eller voller av stein og jord. Som oftest er de plassert slik at de sperrer av de få mulige adkomstveiene opp til toppen av en høyde.
To pollenprøver fra myrene ved Junger-borgene viser spor etter beitedyr og dyrking av korn i området under borgenes antatte bruksperiode. Vi vet imidlertid ikke hvordan dette forholder seg til borgene, da disse ikke har vært gjenstand for arkeologiske undersøkelser.
¤Veiborgen
Den nordligste av de tre borgene, Veiborgen, har en tydelig mur på sørsiden av kollen. På nordsiden av kollen går et 6-7 meter bredt, øst-vestorientert søkk, der Jungerveien går gjennom. Det høyeste punktet på bygdeborgen ligger på 223 moh. Mot vest og nord heller terrenget bratt nedover, og her er det ingen spor etter murverk. Mot sør og sørvest er terrenget slakere. Her er rester etter en lav mur, med en samlet lengde på omkring 60 meter.
Murverket er av små dimensjoner, utrast og uten tydelige kanter. Det omkranser rundt regnet bare en tredel av platået. Det største murpartiet er mot sør, en liten murlengde også mot sørvest. Samlet lengde synes å være rundt 60 meter.
¤Tvillingborgene
Den vestligste tvillingborgen ligger på en kolle som faller bratt av mot nordøst, ned mot Jungerbekken. I sør er kollen avgrenset av en 4 meter dyp kløft, mens berget i vest heller nedover mot en myr. I øst går en 4 meter lang skråning mot en lav kam. De slakeste sidene er befestet med sammenhengende mur. Muren er i forholdsvis god forfat ning, og består av bruddstein med enkelte større blokker innimellom. Mot nordvest er en nord-sør-gående mur med en lengde på 15 meter, bredde 3 meter og høyde 1 meter. I sørvest er en nordvest-sørøstgående mur med en lengde på 45 meter, bredde 1-1,5 meter og en høyde på 0,25 meter. I sørøst er en nord-sørgående mur med en lengde på 25 meter, bredde på 3 meter og en høyde på 1 meter. Området innenfor murene er småknauset og relativt tørt.
Den østligste tvillingborgen ligger omkring 40 meter øst for den andre borgen, og er atskilt fra denne ved den tidligere nevnte lave, nord-sørgående bergkammen, som på denne siden er begrenset av et 3-4 meter dypt drag med samme orientering. I nord og øst faller fjellsiden loddrett ned mot Jungerbekken. I vest er kollen avgrenset av en av de tidligere nevnte kløftene. Mot sør og vest er hellingen slak. Her er en mur på ca. 65 meters lengde, bredde 2-4 meter, og høyde inntil 1,5 meter. I sørøst er en ca. 2 meter bred åpning. Terrenget innenfor murene er kupert. I sør er en markert knaus, der det er god utsikt østover. Langs kollens nordside går en sti som fører fra Skaraplassen til østbredden av Jungerens sørende.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet er en god representant for en kulturminnetype vi har mange av i dette området. Det er finnes bygdeborger flere steder i Buskerud, men det er registrert flest slike kulturminner i Øvre Eiker (10 stk.). Andre kommuner med et større antall borger er Ringerike med 5 eller 6 og Modum og Kongsberg har tre hver. Antallet bygdeborger i Øvre Eiker er typisk og særegent for kommunen, og har derfor en særlig identitets- og symbolverdi. Junger skiller seg ut ved at borgene ligger så tett. Dette er et spesielt fenomen og skiller kulturmiljøet fra de andre bygdeborgene vi kjenner til.
Bygdeborgene ligger oftest på strategiske steder, med god utsikt over landskapet rundt. I dag ser vi kun rester av enkle tørrsteinsmurer, som opprinnelig har vært forsterket med palisader av tre.
Borgene har en sterk tilknytning til landskapet de ligger i, og til hverandre. Terrengformasjonen som bygdeborgene ligger på utgjør en viktig del av kulturminnet, og har vært en forutsetning for at anlegget ble plassert akkurat her. Relasjonen mellom kulturminnene og landskapet rundt er derfor svært viktig for å forstå kulturminnene. Bygde borgenes karakter og plassering gjør at de har høy formidlingsverdi og opplevelsesverdi, og landskapet de ligger i er lite berørt av nyere aktivitet. Kulturmiljøet er avgrenset med tanke på å bevare opplevelsen av kultur minnene i landskapsrommet som de er en del av.
Bygdeborgene ved Junger er automatisk fredete kulturminner. De er avmerket på kartet.
NYTTIGE KILDER
Buskerud fylkeskommune: Fagrapport for arkeologiske kulturminner og kulturmiljøer (2015) utført i forbindelse med kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i Øvre Eiker kommune
Tryggve Bernt: Bygdeborgene – tid for revurdering? (2012) Masteroppgave i arkeologi, Institutt for arkeologi, konservering og historie, Universitetet i Oslo

Fabrikkområdet er en del av kulturmiljøet Hellefoss
HELLEFOSS
Treforedlingsindustrien har hatt stor betydning i Buskeruds industrihistorie. Det har vært flere treforedlingsfabrikker i fylket, men det er få bevarte fabrikker igjen. Hellefoss i Øvre Eiker er en god representant for denne industrien og anlegget har vært i drift siden 1898. I tillegg til fabrikkbygningene, er direktørboligen og flere av arbeiderboliger bevart. Kulturmiljøet forteller både viktig industrihistorie og sosialhistorie.
Hellefoss ligger rundt to kilometer nord for Hokksund sentrum, på den vestlige elvebredden av Drammenselva, rett ved fossen Hellefoss. Kulturmiljøet er delt opp i to delområder. Det ene delområdet omfatter fabrikkområdet og kraftverket, mens det andre delområdet omfatter direktørboligen sør for fabrikkområdet.
BESKRIVELSE
Treforedling og papirproduksjon har lange tradisjoner i Buskerud og har vært en viktig del av Buskeruds industrihistorie. Det var spesielt mange slike fabrikker i nedre del av Drammensvassdraget. Tremassefabrikker dominerte innenfor treforedlingsbransjen på 1800-tallet, men papirproduksjon overtok utover på 1900-tallet. I 1918 foregikk 44 % av den norske tremasseproduksjonen, 28 % av celluloseproduksjonen og 43 % av papirproduksjonen langs Drammenselva og dens sideelver. I alt var det 34 bedrifter i virksomhet innenfor denne bransjen. Av bevarte anlegg i dag nevnes Tofte cellulose, Follum fabrikker, Vestfossen cellulose og Hellefoss.
¤ Hellefoss papirfabrikk – produksjon siden 1898
Hellefoss papirfabrikk ligger rett ved fossen Hellefoss, som er den nederste fossen i Drammensvassdraget. Her lå gamle Hellefoss Træsliberi som ble anlagt i 1889. I 1898 ble selskapet A/S Holmen-Hellefoss stiftet ved fusjon av Hellefoss Træsliberi og Holmen Papirfabrikk i Drammen (anlagt i 1884). A/S Holmen-Hellefoss endret senere navn til Borregaard Hellefoss AS og er i dag kjent som Hellefoss Paper AS.
Papirfabrikken ved Hellefossen har vært i produksjon helt siden 1898 og er en viktig arbeidsplass i kommunen. Selskapet satset opprinnelig på avispapirproduksjon. Selskapet inngikk blant annet en kontrakt med Daily Mail i 1905 og mesteparten av produksjonen de påfølgende årene gikk derfor til Storbritannia. Fabrikken er fremdeles i drift og har spesialisert seg på produksjon av treholdig bokpapir.
¤ Fabrikkanlegget
Det opprinnelige fabrikkanlegget på Hellefoss besto av en mursteinsbygning med maskiner fra Christiania Maskinværksted, smie med spiselokale, pakkhus, stall og bestyrerbolig. Det ble oppført et brunkokeri med fyrhus og en bukkedam rundt 1900. Fabrikken har gjennomgått flere branner, ombygginger og utvidelser gjennom årene.
Det ble besluttet å flytte Holmen Papirfabrikk til Hellefoss i 1916. På den måten ble både tresliperi og papirfabrikk samlet på samme sted. Maskineriet på Holmen ble demontert og sendt med prammer til Hellefoss i 1917. Bygningene på Holmen ble revet, men en del av mursteinen ble gjenbrukt i den nye fabrikken på Hellefoss. Den nye bebyggelsen på Hellefoss lignet fabrikken som hadde stått på Holmen, men maskinsalen ble en del større. Selv om mesteparten av det gamle maskineriet ble montert slik det hadde stått på Holmen, ble det også utført en del større utskiftinger. I forbindelse med flyttingen ble det blant annet bygget en ny kjerrat som forenklet tømmertransporten vinterstid, brunkokeriet ble tatt i bruk som renseri og det ble bygget nytt fyrhus. Det gamle rensehuset ble revet.
Det ble foretatt en større ombygging i 1927–1928 med utvidelse av sliperiet, papirmaskinsalen, dampmaskinrommet og ombygging av turkinkummene i tillegg til at dammen ble forhøyet. Fabrikken er senere blitt ombygd og utvidet med nye kontorlokaler, spisesal og sanitæranlegg. Fabrikken fikk nytt renseri i 1956.
Dampkraft ble erstattet av elektrisitet for en god del av maskinene på slutten av 1930-tallet, men det var gjennom ombyggingen 1948–1953 at elektrisk kraft ble hovedenergikilden for fabrikken. Hellefoss kraftverk ble satt i drift i 1952 og ga fabrikken elektrisk kraft. Det var både billigere enn kull og gjorde at fabrikken kunne øke hastigheten på maskineriet og forbedre hastighetsreguleringen slik at kvaliteten på papiret økte. Kraftverket er senere blitt modernisert.
¤ Direktørbolig og arbeidsboliger
Direktørboligen, sørvest for fabrikken, har en spennende historie som går langt tilbake i tid. Bygningen er muligens oppført på 1700-tallet som en to-etasjes tømmerbygning med svalgang og utvendig trapp. Sognepresten for Eiker, Niels Christophers Hoen, bodde i bygningen på Nedre Hoen på denne tiden. A/S Holmen-Hellefoss kjøpte bygningen på Nedre Hoen på slutten av 1800-tallet og bygningen ble flyttet ca. 300 meter til et jordstykke som fikk navnet Hoensbakk. Boligen ble da ombygd til sveitserstil. Bygningen ble ombygd til den utformingen den har i dag i 1919.
Bygningen har vært bolig for bestyreren ved fabrikken i mer enn hundre år. Sliperibestyrer Nils Heireth benyttet bygningen som bolig fra slutten av 1800-tallet og fram til 1912. Hans enke, Marie Heireth, bodde på Hoensbakk fram til 1919. Disponent Stephansen bodde her i årene etter, og deretter Erichsen, Johansen, Halvorsen, Rusten, Engebretsen og Wang. Boligen har vært i privat eie siden 2000-tallet.
Flere av fabrikkarbeiderne bodde på Vendelborg og Dynge, men det ble oppført arbeiderboliger like sør for fabrikkområdet rundt 1920. Det ble oppført åtte boliger sør for fabrikkområdet, med til sammen 16 leiligheter. Hver leilighet besto av kjøkken, stue og kammers i tillegg til hage med 1 mål jord. Alle leilighetene hadde innlagt vann og elektrisk lys. I de tilhørende uthusene var det vedbod og utedo. Boligene er oppført i enkel sveitserstil i kontrast til den påkostede direktørboligen.
Noen få ansatte fra Holmen ble med da fabrikken flyttet til Hellefoss i 1917. Det ble vervet fagfolk fra Sverige siden det var mangel på faglærte papirarbeidere. De nye arbeiderboligene ble bosted for de nye, svenske arbeiderne og området ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne.
Det ble også bygget flere boliger for de ansatte ved fabrikken etter andre verdenskrig for å få tak i kvalifisert arbeidskraft og ingeniører. Boligene for funksjonærene ble bygd i nærheten av direktørboligen.
Kulturmiljøet Hellefoss forteller historie om treforedlingsindustrien som har vært svært viktig i Buskeruds historie. Hellefoss er en av få bevarte treforedlingsfabrikker i fylket som fortsatt er i drift. Fabrikken kan vise til en historisk kontinuitet siden slutten av 1800-tallet.
Kulturmiljøet er en god representant for treforedlingsindustrien og har opplevelsesverdi og sjeldenhetsverdi. Kulturmiljøet omfatter både fabrikkbygningene og direktørboligen, og forteller dermed både viktig industrihistorie og sosialhistorie. Boligene for arbeiderne ligger sør for fabrikkområdet, men er fremstår som noe ombygd og er derfor ikke en del av kulturmiljøet.
Direktørboligen med adresse Øvre Hellefossvei 23 (gnr 79 bnr 115) er regulert til bevaring i reguleringsplan for Hellefoss boliggrend (vedtatt 2007).
Bent Ek: Fabrikken ved Hellefossen – Borregaard Hellefos 1898–1998
Øvre Eiker Kulturminneråd, Direktørvillaen på Hoensbakk
Einar Sørensen: Nedre Hoen gård, historieboka.no
Hellefoss Paper AS

Direktørboligen er en del av kulturmiljøet Hellefoss.
HELLEFOSS
Treforedlingsindustrien har hatt stor betydning i Buskeruds industrihistorie. Det har vært flere treforedlingsfabrikker i fylket, men det er få bevarte fabrikker igjen. Hellefoss i Øvre Eiker er en god representant for denne industrien og anlegget har vært i drift siden 1898. I tillegg til fabrikkbygningene, er direktørboligen og flere av arbeiderboliger bevart. Kulturmiljøet forteller både viktig industrihistorie og sosialhistorie.
Hellefoss ligger rundt to kilometer nord for Hokksund sentrum, på den vestlige elvebredden av Drammenselva, rett ved fossen Hellefoss. Kulturmiljøet er delt opp i to delområder. Det ene delområdet omfatter fabrikkområdet og kraftverket, mens det andre delområdet omfatter direktørboligen sør for fabrikkområdet.
Treforedling og papirproduksjon har lange tradisjoner i Buskerud og har vært en viktig del av Buskeruds industrihistorie. Det var spesielt mange slike fabrikker i nedre del av Drammensvassdraget. Tremassefabrikker dominerte innenfor treforedlingsbransjen på 1800-tallet, men papirproduksjon overtok utover på 1900-tallet. I 1918 foregikk 44 % av den norske tremasseproduksjonen, 28 % av celluloseproduksjonen og 43 % av papirproduksjonen langs Drammenselva og dens sideelver. I alt var det 34 bedrifter i virksomhet innenfor denne bransjen. Av bevarte anlegg i dag nevnes Tofte cellulose, Follum fabrikker, Vestfossen cellulose og Hellefoss.
¤ Hellefoss papirfabrikk – produksjon siden 1898
Hellefoss papirfabrikk ligger rett ved fossen Hellefoss, som er den nederste fossen i Drammensvassdraget. Her lå gamle Hellefoss Træsliberi som ble anlagt i 1889. I 1898 ble selskapet A/S Holmen-Hellefoss stiftet ved fusjon av Hellefoss Træsliberi og Holmen Papirfabrikk i Drammen (anlagt i 1884). A/S Holmen-Hellefoss endret senere navn til Borregaard Hellefoss AS og er i dag kjent som Hellefoss Paper AS.
Papirfabrikken ved Hellefossen har vært i produksjon helt siden 1898 og er en viktig arbeidsplass i kommunen. Selskapet satset opprinnelig på avispapirproduksjon. Selskapet inngikk blant annet en kontrakt med Daily Mail i 1905 og mesteparten av produksjonen de påfølgende årene gikk derfor til Storbritannia. Fabrikken er fremdeles i drift og har spesialisert seg på produksjon av treholdig bokpapir.
¤ Fabrikkanlegget
Det opprinnelige fabrikkanlegget på Hellefoss besto av en mursteinsbygning med maskiner fra Christiania Maskinværksted, smie med spiselokale, pakkhus, stall og bestyrerbolig. Det ble oppført et brunkokeri med fyrhus og en bukkedam rundt 1900. Fabrikken har gjennomgått flere branner, ombygginger og utvidelser gjennom årene.
Det ble besluttet å flytte Holmen Papirfabrikk til Hellefoss i 1916. På den måten ble både tresliperi og papirfabrikk samlet på samme sted. Maskineriet på Holmen ble demontert og sendt med prammer til Hellefoss i 1917. Bygningene på Holmen ble revet, men en del av mursteinen ble gjenbrukt i den nye fabrikken på Hellefoss. Den nye bebyggelsen på Hellefoss lignet fabrikken som hadde stått på Holmen, men maskinsalen ble en del større. Selv om mesteparten av det gamle maskineriet ble montert slik det hadde stått på Holmen, ble det også utført en del større utskiftinger. I forbindelse med flyttingen ble det blant annet bygget en ny kjerrat som forenklet tømmertransporten vinterstid, brunkokeriet ble tatt i bruk som renseri og det ble bygget nytt fyrhus. Det gamle rensehuset ble revet.
Det ble foretatt en større ombygging i 1927–1928 med utvidelse av sliperiet, papirmaskinsalen, dampmaskinrommet og ombygging av turkinkummene i tillegg til at dammen ble forhøyet. Fabrikken er senere blitt ombygd og utvidet med nye kontorlokaler, spisesal og sanitæranlegg. Fabrikken fikk nytt renseri i 1956.
Dampkraft ble erstattet av elektrisitet for en god del av maskinene på slutten av 1930-tallet, men det var gjennom ombyggingen 1948–1953 at elektrisk kraft ble hovedenergikilden for fabrikken. Hellefoss kraftverk ble satt i drift i 1952 og ga fabrikken elektrisk kraft. Det var både billigere enn kull og gjorde at fabrikken kunne øke hastigheten på maskineriet og forbedre hastighetsreguleringen slik at kvaliteten på papiret økte. Kraftverket er senere blitt modernisert.
¤ Direktørbolig og arbeidsboliger
Direktørboligen, sørvest for fabrikken, har en spennende historie som går langt tilbake i tid. Bygningen er muligens oppført på 1700-tallet som en to-etasjes tømmerbygning med svalgang og utvendig trapp. Sognepresten for Eiker, Niels Christophers Hoen, bodde i bygningen på Nedre Hoen på denne tiden. A/S Holmen-Hellefoss kjøpte bygningen på Nedre Hoen på slutten av 1800-tallet og bygningen ble flyttet ca. 300 meter til et jordstykke som fikk navnet Hoensbakk. Boligen ble da ombygd til sveitserstil. Bygningen ble ombygd til den utformingen den har i dag i 1919.
Bygningen har vært bolig for bestyreren ved fabrikken i mer enn hundre år. Sliperibestyrer Nils Heireth benyttet bygningen som bolig fra slutten av 1800-tallet og fram til 1912. Hans enke, Marie Heireth, bodde på Hoensbakk fram til 1919. Disponent Stephansen bodde her i årene etter, og deretter Erichsen, Johansen, Halvorsen, Rusten, Engebretsen og Wang. Boligen har vært i privat eie siden 2000-tallet.
Flere av fabrikkarbeiderne bodde på Vendelborg og Dynge, men det ble oppført arbeiderboliger like sør for fabrikkområdet rundt 1920. Det ble oppført åtte boliger sør for fabrikkområdet, med til sammen 16 leiligheter. Hver leilighet besto av kjøkken, stue og kammers i tillegg til hage med 1 mål jord. Alle leilighetene hadde innlagt vann og elektrisk lys. I de tilhørende uthusene var det vedbod og utedo. Boligene er oppført i enkel sveitserstil i kontrast til den påkostede direktørboligen.
Noen få ansatte fra Holmen ble med da fabrikken flyttet til Hellefoss i 1917. Det ble vervet fagfolk fra Sverige siden det var mangel på faglærte papirarbeidere. De nye arbeiderboligene ble bosted for de nye, svenske arbeiderne og området ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne.
Det ble også bygget flere boliger for de ansatte ved fabrikken etter andre verdenskrig for å få tak i kvalifisert arbeidskraft og ingeniører. Boligene for funksjonærene ble bygd i nærheten av direktørboligen.
Kulturmiljøet Hellefoss forteller historie om treforedlingsindustrien som har vært svært viktig i Buskeruds historie. Hellefoss er en av få bevarte treforedlingsfabrikker i fylket som fortsatt er i drift. Fabrikken kan vise til en historisk kontinuitet siden slutten av 1800-tallet.
Kulturmiljøet er en god representant for treforedlingsindustrien og har opplevelsesverdi og sjeldenhetsverdi. Kulturmiljøet omfatter både fabrikkbygningene og direktørboligen, og forteller dermed både viktig industrihistorie og sosialhistorie. Boligene for arbeiderne ligger sør for fabrikkområdet, men er fremstår som noe ombygd og er derfor ikke en del av kulturmiljøet.
Direktørboligen med adresse Øvre Hellefossvei 23 (gnr 79 bnr 115) er regulert til bevaring i reguleringsplan for Hellefoss boliggrend (vedtatt 2007).
Bent Ek: Fabrikken ved Hellefossen – Borregaard Hellefos 1898–1998
Øvre Eiker Kulturminneråd, Direktørvillaen på Hoensbakk
Einar Sørensen: Nedre Hoen gård, historieboka.no
Hellefoss Paper AS

HAKAVIK KRAFTVERK
Hakavik kraftverk i Øvre Eiker ble satt i drift i 1922 og produserte strøm til Drammenbanen. Kraftverket har vært viktig for landets infrastruktur og har stor vannkrafthistorisk betydning. Kulturmiljøet bidrar til å fortelle om statlig utbygging av landets infrastruktur og fremveksten av det moderne Norge. Det var utbyggingen og senere drift av kraftstasjonen som førte til veibygging og fremveksten av en liten bygd nord for kraftstasjonen.
Kulturmiljøet omfatter Hakavik kraftstasjon og et område tilknyttet kraftstasjonen i Øvre Eiker. Kraftstasjonen ligger på vestsiden av Eikern, ca. 10 km sør for eidet ved Fiskum og like ved grensa til Vestfold fylke.
Hakavik kraftstasjon ble bygget tidlig på 1900-tallet. Smia og snekkerverkstedet ble bygd først og var nødvendige forutsetninger for byggingen av selve kraftverket. Veien til kraftstasjonen ble anlagt vinteren 1916–1917 da byggingen ble påbegynt. Kraftverket ble satt i drift i 1922.
Den monumentale kraftstasjonen er tegnet av arkitekt Sigurd Brænne og er oppført i betong. Den rommer maskinsal, kontorer og koblingsanlegg. De originale aggregatene er bevart i maskinsalen. Turbinene er av typen Pelton. Tre av turbinene er levert av Myrens Verksted, mens den fjerde er fra Kværner Brug. Generatorene ble levert av NEBB, mens transformatorene fra 1922 er levert av Per Kure.
Kraftverket utnytter et fall på 389 meter fra Øksne til Eikeren. Det strekker seg en rørgate ned fra fjellkammen på Nesfjellet vest for kraftstasjonen og adkomstveien. Det er bevart rester etter trallebanen parallelt med denne. Det er en inntaksbygning på toppen av rørgata og enkelte andre driftsbygninger, i tillegg til dam.
Det ble bygd en overføringsledning fra Hakavik til Asker for å overføre strømmen til Drammensbanen. Overføringsledningen fra Hakavik går via Sundet koblingshus i nordenden av Eikern. Mastene fra 1922 er i hovedsak A-master, men også noen H-master i stål. Mastene står på betongfundament.
Kraftstasjonen medførte at det ble bygd vei og at det vokste fram en liten bygd nord for kraftstasjonen. Damvokterboligen ligger like i nærheten av kraftstasjonen.
STRØM TIL JERNBANEN I NÆRMERE 100 ÅR
Hakavik kraftstasjon ble bygget på bakgrunn av at Stortinget vedtok å elektrifisere jernbanen Kristiania–Drammen den 29. juli 1912. Dette var det første statlige initiativet for å elektrifisere jernbanen. Dette fikk stor betydning for samferdsels- og samfunnsutviklingen i Norge på 1900-tallet. Det var kun privatjernbaner som Tinnosbanen i Telemark som var elektrifisert tidligere. Staten kjøpte Hakavikvassdraget i 1914 og byggingen av kraftverket ble påbegynt i 1916. Hakavik kraftstasjon ble senere utvidet med et fjerde aggregat i 1936 i forbindelse med elektrifisering av jernbanen fram til Brevik.
Jernbanestrekningen videre til Kongsberg ble elektrifisert i 1929. Skollenborg transformatorstasjon, om lag fem kilometer sør for Kongsberg sentrum, ble også bygget i den forbindelse. Den nyklassisistiske transformatorstasjonen på Skollenborg er fredet etter kulturminneloven.
Statkraft drifter kraftverket i dag og anlegget er fortsatt i drift. To av de opprinnelige aggregatene er fortsatt i drift.
Kulturmiljøet omfatter både dam, rørgate, kraftstasjon, smie- og snekkerverksted og overføringsledning som for å gi et komplett bilde av kraftproduksjonen og kraftoverføringen. Kraftverket la grunnlaget for at det dannet seg et lite lokalsamfunn rundt kraftverket. Damvokterboligen og boligene like ved kraftstasjonen er derfor også en del av kulturmiljøet for å gi et helhetlig bilde av miljøet rundt kraftverket.
Kraftverket er et enestående komplett og tidstypisk kraftverk fra 1920 tallet. Det er også et eksempel på en helhetlig utbygging og driftsenhet. Kraftverket har høy pedagogisk verdi. Tre av de fire opprinnelige aggregatene er i bruk, stasjonen er bygningsteknisk og installasjonsmessig nært opprinnelig, samt representativ for sin tids bygg-, maskin- og elektroteknikk. Mastene, som er en del av overføringsledningen, er godt bevart med opprinnelig teknisk utstyr og mastene er blant de eldste kraftoverføringsanleggene i Norge som fortsatt er i drift.
Hakavik kraftstasjon vurderes oppført i Statkrafts landsverneplan (under utarbeidelse), mens overføringsledningen fra Hakavik til Asker, inkludert Sundet koblingshus på Sundhaugen, er oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Kraftoverføringens kulturminner.
Statkraft: Landsverneplan (under utarbeidelse)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kraftoverføringens kulturminner
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kulturminner i norsk kraftproduksjon

KULTURMILJØET AKER-SMØRGRAV-BERG
Kulturmiljøet Aker-Smørgrav-Berg omfatter et jordbruksområde på begge sider av Vestfosselva og er en god representant for jordbruksområdene på flatbygdene. Strukturen i landskapet er bevart, her er dessuten mange eldre verneverdige bygninger. Den vestre delen av kulturmiljøet med gårdene Berg og Sem har sin historie tilbake til jernalderen, med en mengde arkeologiske funn. Funnene peker mot at stedet har hatt sentralfunksjoner i yngre jernalder med indikasjoner på spesialisert håndverk og handel. Det har blant annet blitt funnet gjenstander fra vikingtokt. Området har stor tidsdybde.
Kulturmiljøet omfatter et område på begge sider av Vestfosselva mellom Hokksund og Vestfossen i Øvre Eiker.
Storparten av området er flatt og fulldyrka jord, men i vest ligger Bergshaugen som et markant høydedrag. Kulturmiljøet inneholder rundt 30 middels store gårder, omtrent like mange på hver side av elva.
Området er beskrevet som følger i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud:
Et åpent slettelandskap hvor slake, fulldyrkete terrengformer dominerer den brede dalbunnen. Vestfosselva er selve nerven i landskapet og er et vakkert linjedrag med frodige randsoner i et ellers åpent og homogent landskap. Parallelt med elva finnes et annet viktig linjedrag, nemlig Volstadveien, med velholdte gårdstun på rad og rekke. Bergshaugen og høydedraget videre nordover avslutter landskapsrommet i vest med en klart markert høyde godt synlig i det ellers flate landskapet.
¤ Administrativt sentrum
Berg og Sem var fra middelalderen Eikers administrative sentrum, med tingstue og kirkested på Berg og adelig setegård på Sem. Arkeologiske funn tyder på at Sem og Berg har hatt funksjon som sentralgårdsområde i Eiker også i yngre jernalder og har hatt fast gårdsbosetning tilbake til bronsealderen. Trolig er den historisk kjente tingstua også en videreføring som tingsted fra vikingtid eller eldre. Tidlig på 1200-tallet tilhørte Sem ridderen Svend Basse, antatt stamfar til lensherren på Akershus og eier av Sem og Fossesholm på midten av 1500-tallet, Peder Hanssøn Litle. Sem var setegård for Eikers første lensherre i 1388 og var fortsatt setegård i 1628 da Ove Gjedde, lensherre og admiral, fikk bygd et renessanseslott med tilhørende bygninger og hageanlegg. Slottet som ble kalt Kongens hus, stod bare fram til 1684, men granittblokkene fra slottets kjeller fortsatt ligger midt på sletta der det på 1970-tallet ble bygd nye hus.
Den første dokumenterte eieren av Berg var Solve på Berg som omtales som en av kongens håndgangne menn i 1347. I middelalderen lå det en kirke på Bergshøyden, som ut fra funn og beskrivelser var en steinkirke og trolig Eikers eldste. Den er omtalt som sognekirke fram til 1418 og omtales siste gang som stående bygning i 1575. Dette var også Eikers sentrale tingsted fram til inndelingen i fjerdinger på 1400-tallet og våpenting for leidangen. Setestua på Berg er omtalt i 1380. Selv om både Berg og Sem er sentrale gårder fra høymiddelalderen, strekker denne statusen som bygdas administrative, rettslige og kultisk/religiøse sentrum trolig enda lenger tilbake i tid, trolig til yngre jernalder.
¤ Eldre historie
Høydedraget fra Sem over Berg og til Spæren har vært et attraktivt område for tidlig jordbruksbosetning. Det har ikke blitt utført arkeologiske utgravninger på Berg eller Sem, men en rekke metalldetektorfunn og en kartlegging med georadar forteller oss noe om stedet tidlige historie.
Georadaren påviste et stort utpløyd gravfelt langs den såkalte Sølvveien med 15 markante avtrykk av runde hauger med fotgrøfter.I tillegg ble det kartlagt flere forhistoriske hus og bosetningsområder, trolig fra jernalder og opp til middelalderen. Den ene bygningen er et langhus på hele 30 meter, som er omgitt av mindre bygninger og et 20-talls groper hvorav flere kan være grophus. Det er funnet en traktformet ende av en draktnål her som viser til gårdens eldste historie. Det er ett av 12 gjenstandsfunn av bronse fra bronsealderen som er funnet i Buskerud.
Registreringer og utgravning ved Jutebrua på Spæren og Fåsen har også dokumentert tykke, fossile åkerlag fra eldre bronsealder under dagens dyrket mark. Spredte funn fra romertid i form av bøylespenner, samt draktspenner fra merovingertid og vikingtid på Sem, stammer fra de utpløyde gravene og de påviste boligene fra jernalderen. I tillegg finnes produksjonsavfall fra metallarbeid, betalingssølv i form av klipte sølvstykker og arabiske mynter fra ca. år 800. Det er også samlet inn et antall vektlodd fra vikingtid og middelalder og videre opp i etterreformatorisk tid.
Dette kan tyde på at Berg og Sem har vært gårder med sentralfunksjoner i vikingtid som har kunnet arrangere markeder og tiltrekke seg spesialiserte håndverkere og handel, kanskje involvert i produksjon til markedsplasser som Kaupang utenfor Larvik. Av synlige kulturminner fra jernalder er bare gravfeltet på vestsiden av Bergshøyden bevart.
¤ Gårdstunene
Byggeskikken er dominert av bygninger typisk for flatbygdene fra 1800- og 1900-tallet, med noen få 1700-talls hovedbygninger. Mest utbredt er firkanttun med hvitmalte innhus og rødmalte driftsbygninger/enhetslåver og mange store trær i tunene. Vi har valgt ut to gårdstun som blir nærmere omtalt.
¤ Vollstad
Den nordre Vollstad-gården, gnr. 20 bnr. 2, har et firkanttun åpent mot Voldstadveien i vest, bestående av våningshus, sidebygning og driftsbygning. Det eldste huset i tunet er våningshuset, som kan være fra slutten av 1700-tallet. Det er en stor toetasjes panelt tømmerbygning med midtgangsplan. Sidebygningen fra 1917 er en lang og smal bygning i halvannen etasje, med bryggerhus og drengestue i panelt tømmer, vedskjul og vognskjul i bindingsverk. Driftsbygningen fra 1937 inneholder fjøs og stall i teglstein og låve i bindingsverk, delvis bygd av tømmer fra den gamle låven. Stabburet ble revet i 1950-åra. Dette er et typisk tun på en middels stor gård på flatbygdene.
¤ Berg
Det er i dag fem Berg-gårder, oppstått ved deling av en stor gård med tunet plassert lengst nord på den høyestliggende delen av Bergshaugen. Så vidt en vet var gården udelt fram til 1830. Da ble den delt i to, mellom to brødre. Våningshuset fra 1700-tallet ble også delt. Den nordre delen ble en del av våningshuset på bnr. 3, men er seinere revet. En ny nordre del ble bygd i 1832 på den gamle grunnmuren. Bygningen framstår i dag som en lang toetasjes panelt og umalt tømmerbygning. Den søndre delen har spor etter en svalgang.
Det søndre bruket ble delt i fire jamstore deler, mens det nordre bruket ble delt i to, også de omtrent like store. Disse delingene foregikk i 1840-åra og rundt 1880. Fem av bruka ble liggende oppe på Bergshaugen, mens bnr. 3 ble bygd opp lenger sør, på sørsida av veien. Firedelingen foregikk ved at hvert av bruka fikk sitt eget tun med egne hus.
Det opprinnelige tunet ble altså delt i to, og det skjedde på en annen måte. Her ble gårdsplassen sameie. Det gamle våningshuset ble brukt av begge eiere, bnr. 5 hadde den nordre delen og bnr. 11 den søndre. Stabburet ble liggende på bnr. 11, men bnr. 5 fikk bruke annen etasje. Den gamle låven som lå nord i tunet ble overtatt av bnr. 11, mens bnr. 5 bygde en ny enhetslåve sør i tunet. Bryggerhuset ble delt ved at bnr. 5 fikk bryggerhusstua, bnr. 11 vedskjulet. Rullebua brukte de sammen.
Ved utskifting i 1950-åra ble bnr. 5 flyttet ut mot nordvest, langt utenfor tunet. Her ble det bygd opp med nye hus. Driftsbygningen fra 1885 i det gamle tunet ble revet. På samme tid ble bnr. 1 og 3 slått sammen.
¤ Sølvveien
Gjennom kulturmiljøet, over Bergshaugen, Sem og videre mot Hokksund, finner vi rester av det som i dag kalles Sølvveien. Sølvveien ble anlagt av Christian IV og regnes i dag for å være Norges eldste kjørevei. Opprettelsen av Kongsberg Sølvverk i 1624 gjorde det nødvendig å etablere en god kjørevei for å transportere Sølvmalmen til Hokksund, og videre ut derfra på Drammenselva. Da den var ferdig strakte veien seg fra Kongsberg, via Hokksund, Bragernes og helt frem til Christiania.
Kulturmiljøet Aker-Smørgrav-Berg er en god representant for jordbruksområdene på flatbygdene. Strukturen i landskapet er lite endret, med svært få bygninger uten tilknytning til landbruk, og heller ingen andre større inngrep. Her er mange godt bevarte tun med eldre verneverdige bygninger. Området viser hvordan et jordbruksområde på flatbygdene utviklet seg fram til første halvdel av 1900-tallet.
Kulturmiljøet har stor tidsdybde og en sentral rolle i Eiker-bygdenes historie og utvikling. De nye funnene og undersøkelsene som er gjort på Sem tyder på fremveksten av et lokalt og kanskje regionalt maktsentrum i vikingtid, med paralleller til tilsvarende utvikling av sentralgårder, eksempelvis på Okholm i Danmark. De nye funnene tyder på at området har hatt en mer sentral rolle i Viken-området i vikingtid enn tidligere kjent, og som ikke reflekteres i middelalderens skriftlige kilder om vikingtiden. Når det gjelder skriftlige kilder om middelalderen ser derimot Sem og spesielt Berg ut til å ha hatt en funksjon som administrativt sentrum frem til ut på 1400-tallet, mens Haug kirke og prestegård samtidig ser ut til å bli et tydelig geistlig sentrum. De fredete kulturminnnene er avmerket på kartet.
Buskerud fylkeskommune: Fagrapport for arkeologiske kulturminner og kulturmiljøer i Øvre Eiker kommune utført i forbindelse med kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i 2015
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Langstølene på fjellet i Hallingdal forteller en viktig del av fylkets jordbrukshistorie. Trettestølane
og Nystølane i Ål er gode eksempler på stølslag i høyfjellet, med den opprinnelige eiendoms- og
bebyggelsesstukturen godt bevart. De første stølene ble trolig ryddet tidlig på 1500-tallet. Helt fra
1600-tallet har stølsvollene vært slått, og mange av dem ble oppdyrket på 1900-tallet.
Trettestølane og Nystølane ligger rundt ei mil nord for Lia-gardane i hoveddalføret i Hallingdal, som de hører til.
¤ Stølene
Trettestølane og Nystølane er blant flere stølslag som ligger på høyfjellet lengst nord i Ål, rundt 1150 moh. De første stølene ble trolig ryddet tidlig på 1500-tallet. Helt fra 1600-tallet har stølsvollene vært slått, og mange av dem er oppdyrket, særlig fra midt på 1900-tallet. I dag er det over 600 dekar dyrka mark. I 2010 var fortsatt 12 støler på Trettestølane og Nystølene i drift. Dette er langstølene til gårder i Liagardane og ved Sata. Stølssameiet har et areal på rundt 17 km2, som går fra 900 moh. til over 1500 moh.
På 1700- og 1800-tallet ble det stadig flere som brukte stølene, og det ble etter hvert knapt med beite. I 1890 ble det ved et såkalt hamneskjønn bestemt hvor mange dyr som kunne beite her. I dette sameiet var det tillatt å ha 15 hester, 270 kyr og 340 småfe.
Her er en blanding av eldre og nyere bygninger. Det store innslaget av nyere bygninger kan forklares med at det fortsatt er drift på stølene. Dette er blant de mest aktive stølslaga i kommunen, og dermed også i hele fylket.
¤ Fjellkirke
Nystølkyrkja kan nevnes som et spesielt kulturminne. Dagens kirke er fra 1950-åra, men den første kirken her ble bygd i 1895.
Trettestølane og Nystølane i Ål er gode eksempler på stølslag i høyfjellet, med den opprinnelige eiendoms- og bebyggelsesstukturen godt bevart. Store arealer er oppdyrket på 1900-tallet, samtidig som det også er en del nyere stølsbebyggelse. Dermed viser disse to stølslaga også den nyere delen av stølshistorien, som er viktig for å forstå utviklingen innenfor jordbruket i Hallingdal.

Jordbrukslandskapet i Leveld i Ål er en god representant for fjellbygdene i Buskerud og forteller en
viktig del av fylkets jordbrukshistorie. Leveld er et helhetlig jordbrukslandskap der eiendoms- og
bebyggelsesstruktur er bevart, og med mange eldre bygninger og kulturlandskapselementer som
rydningsrøyser og steingjerder. Det er svært lite nyere bebyggelse utenfor tunene slik at
kulturlandskapet har et helhetlig preg.
Leveld ligger i en sidedal til hoveddalføret Hallingdal, rundt 15 kilometer fra kommunesenteret Sundre i Ål.
Det mest karakteriske for landskapet i Leveld er den bevarte eiendomsstrukturen som strekker seg fra
høyfjellet og ned i bygda. Det er nærmere omtalt i avsnittet om innmarka.
¤ Navnet Leveld
Leveld kommer av “leikvollr”, som betyr et sted for leik og dans. Leikvoll-navnet, som også finnes i Gol og Torpo, er brukt på sentrale gårder av høy alder. Trolig var det en leikarvoll midt i bygda. Her var det opprinnelig navn på den gården som i dag heter Oleivsgard. De to navna ble brukt om hverandre på 1700-tallet.
¤ Gårdshistorien
Sannsynligvis var Leveld tett bebygd før Svartedauden, men ble etterpå helt avfolket. De fleste gårdsnavna må komme fra tida før Svartedauden, og er trolig fra tidlig middelalder. De eldste gårdene er trolig Haug, Leveld (Oleivsgard) og Håheim. Mange av gårdene med endinga -gard er sikkert utskilt fra en eldre gård. På 1500-tallet var flere gårder i Leveld underbruk til gårder nede i hoveddalen. I perioden rundt 1600 ble de fleste gårdene i Leveld tatt opp igjen som egne bruk.
¤ Innmarka
Kulturmiljøet Leveld omfatter den sentrale delen av bygda, som er ei levende jordbruksbygd med rundt 50 gårder. Jordveien på alle gårdene er i bruk. Hovedveien går nede i dalbunnen, mens de fleste tunene ligger på rekke langs den øvre og eldste bygdeveien i den sørvendte lia. Det er innmark både ovenfor og nedenfor tunene, men det meste av den fulldyrka marka ligger på nedsida. På oversida er det mest beitemark, og noen av teigene er delvis gjengrodd med bjørk og einer i den øverste delen. Enda høyere opp ligger noen heimstøler.
Dalbunnen ligger ca. 680 m.o.h., mens den øverste delen av innmarka går opp til rundt 900 m.o.h. Teigdelinga er karakteristisk, med lange smale teiger som strekker seg fra elva Votna i dalbunnen opp på begge sider, med steingjerder som grense mellom gårdene. Mange av steingjerdene ble anlagt da mye av jorda ble fulldyrket tidlig på 1900-tallet. Dalsida sør for Votna er bratt og kledd med barskog, kun med enkelte heimstøler.
De østligste og vestligste delene av kulturmiljøet har mer
preg av ei vanlig fjellbygd.
¤ Tun og hus
Som nevnt ligger de aller fleste tunene på rekke langs den øvre bygdeveien. Mange av dem ligger tett inntil nabotunet. I tunene er det mange eldre bygninger, men de aller fleste gårdene har nyere våningshus og driftsbygninger, som på grunn av sin størrelse og antall setter preg på landskapet. Den intensive jordbruksdrifta har ført til modernisering og nybygg, særlig når det gjelder driftsbygninger.
Veslegard utmerker seg spesielt ved å ha nesten bare eldre bygninger. Her er stue, kårstue, loft, stall med trev, skåle og sammenbygd låve og fjøs. Utenfor tunet står ei badstue og ei smie.
Leveld er et helhetlig jordbrukslandskap der eiendoms- og bebyggelsesstruktur er beholdt, og med mange eldre bygninger og kulturlandskapselementer som rydningsrøyser og steingjerder. Det er svært lite nyere
bebyggelse utenfor tunene slik at kulturlandskapet har et helhetlig preg.
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune:
Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i
Buskerud (rapport 1999)
Forslag til skjøtselsplan utarbeida i forbindelse med
utvalgte kulturlandskap

Da sildefisket langs Karmøykysten og sletta tok seg opp rundt 1830 ga grobunn for bebyggelse langs Smedasundet i Haugesund. Den første bebyggelsen her var rettet mot sundet, og har preg av å vokse nærmest organisk ut fra havnevirksomheten. Typiske trekk ved denne bebyggelsen er at den har langside mot sjøen, er oppført i bordkledd bindingsverk og har to fulle etasjer. Det var god plass mellom bygningene og ofte bryggekant mellom huset og sjøen. Denne måten å utnytte arealene på var plasskrevende, noe som etter hvert førte til fortetting ved at det ble bygget nye sjøhus på tvers mellom de opprinnelige på langs.
Den første reguleringsplan for Haugesund ble godkjent av kongen i statsråd i 1854, denne ble imidlertid som papirbestemmelse å regne. Etter at Haugesund ble ladested ble det utarbeidet en ny reguleringsplan av G.N. Tausan, som ble godkjent i 1957. Den nye reguleringsplanen gjaldt for sentrum på fastland, Risøya og Hasseløy, og planla at bebyggelsen skulle utvikle seg i form av et rutenett. I planen ble ei gate, som senere fikk navnet Torggata, planlagt noe bredere enn de andre gatene. Hensikten var at denne gata skulle kunne stoppe eventuelle bybranner.
Fra før var det lite bebyggelse og få gater i Haugesund. Det var Smedasundet som var byens naturlige «hovedgate», og det meste av den eksisterende bebyggelsen lå langs sundet. Utover andre halvdel av 1800-tallet utviklet Strandgata seg til ei sentrumsgate, hvor butikker ble lokalisert og byens økonomiske elite bodde.
I 1896 ble det innført ny bygningslov som gjaldt for alle byer bortsett fra Kristiania, Bergen og Trondheim. Etter denne loven ble brannvern strengere, og det ble blant annet påbud om brannvegg eller minimum fem meter avstand mellom hus. Sør for Aasebygata kan man tydelig lese av bebyggelsen at man valgte å innføre større avstand mellom husene. I tillegg benyttet man seg av lovens adgang for tilbaketrukne byggelinjer.
1904 ble det innført murtvang i alle norske byer. For Haugesunds del ble det etter denne loven oppført noen nye bygg i mur, men ettersom store deler av sentrumsområdene allerede var bygget ut fikk ikke murbygningene dominere bybildet.
Etter hvert tok Haraldsgata over funksjonen som byens hovedgate. Gata ble bygget ut fra rundt 1870, og fikk fra rundt 1890-tallet stadig tilvekst av handelsvirksomhet.