Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Et av de tidligste skriftlige beleggene på setring i Buskerud finner vi fra 1300-tallet ved nordenden av Haglebuvatnet i Sigdal, men arkeologer har vist at eggedølene allerede på 600–700-tallet visste å utnytte de malmførende myrene i området øst for vatnet. Sporene etter nærmere 30 jernvinneanlegg og et par hundre kullgroper omkring de gamle setervollene vitner om en utstrakt førindustriell produksjon av jern og trekull i jernalder og middelalder. Trolig ble en av lederne for jernutvinningen gravlagt i den rikt utstyrte graven som på 600–700-tallet ble plassert på stranden ved Haglebuvatnet, der slepa fra Hardangervidda kommer ned til vatnet.
BELIGGENHET
Haglebuvatnet ligger lengst nord i Eggedal og ca. 42 km fra Prestfoss sentrum i Sigdal.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet består av Haglebusetrene, kultursti og kullgroper nordvest for Haglebuvannet, og flere jernvinneanlegg og kullgroper over veien og oppover langs elva Flenta.
¤ Jernvinneanlegg
Jernvinneanleggene ligger spredt på høyderygger og langs bekkedragene på østsiden av Haglebuvatnet og nordover til grensa mot Flå. Innenfor et relativt begrenset område er det registrert 28 jernvinneanlegg og omkring 200 kullgroper.
Arkeologiske undersøkelser har vist at det ble drevet jernutvinning her fra begynnelsen av 700-tallet til 1400-tallet. Både en eldre og en yngre ovnstype har vært i bruk. På flere av jernvinneplassene har det stått et hus eller skjul over ovnen, i noen tilfeller har huset hatt to rom. Tuftene etter blesterhusene (s.k. blestertufter) er fortsatt tydelige. Mange av jernvinneanleggene er godt bevart og lett tilgjengelige, til tross for tidlig utbygging av hyttefelt i området.
¤ Haglebumannen
Det er funnet et rikt gravfunn fra 700-tallet nedenfor Haglebusetra, like i strandkanten av vannet. Dette gravfunnet er fra samme tid som de eldste sporene av jernutvinning i området. Gravutstyret vitner om at det var en mann med høy posisjon som ble gravlagt der. Kanskje var det han som organiserte den første jernutvinningen i området.
Fra Haglebusetra går en slepe opp i fjellet over Dansarfløtin og Borgegrend til Rødberg i Nore og Uvdal. Derfra var det kort vei gjennom Jønndalen til Hardangervidda. En av ferdselsveiene fra Modum til Hallingdal gikk over Haglebu på vei mot Bromma i Nes.
Fra campingplassen nærmest vatnet og opp mot Haglebusetrene går en skiltet natur- og kultursti, der blant annet funnstedet for graven, en kullgrop og et jernvinneanlegg er skiltet. En dam for fiskeyngel fra nyere tid inngår også i kulturstien sør for Haglebusetra.
¤ Setrene
Ved nordenden av Haglebuvatnet ligger det to setervoller, som er langsetrene til nordre og søre Medalen i Nordbygda i Eggedal. På vollen til nordre Medalen er det ei seterbu, to fjøs og ei løe. På vollen til søre Medalen er det to fjøs og ei løe. Det ene fjøset har tidligere vært seterbu. Bygningene er trolig fra 1700- og 1800-tallet, de eldste kan gå tilbake til 1600-tallet. Haglebusetra er intakt med verneverdige seterhus og voller. Skriftlige kilder antyder at setringen var etablert i området allerede før år 1300.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet Haglebu i Sigdal ligger i et jernutvinningslandskap. Dette var et av Buskeruds viktigste jernvinneområder i jernalder og middelalder. Det finnes mange blestertufter og et gravfunn i området. Dette er også et av de eldste setringsområdene som er nevnt i middelalderdokumenter (1300-tallet). Gravfunnet (skiltet i kulturstien) gir jernvinnelandskapet en ekstra dimensjon. Setervollene med gamle seterhus forteller jordbrukshistorien i området.
Flere jernvinneanlegg som ikke er innbefattet i kulturmiljøet, ligger mellom utbygde hytteområder. Disse er flere steder formelt vernet i bevaringsområder i sammenheng med reguleringsplaner. Alle kullgroper og jernvinneanlegg innenfor kulturmiljøet er automatisk fredete kulturminner.
NYTTIGE KILDER
Unni Grøtberg og Lil Gustafson: Rapport fra arkeologiske undersøkelser i 2006. Kulturhistorisk Museum, Universitetet i Oslo, 2007
Jakob Johannson: Rapport fra arkeologiske undersøkelser i Haglebu Øst. Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo, 2010
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Kirkebygda i Eggedal i Sigdal er et godt eksempel på de øvre dalbygdene i fylket. Her er et helhetlig jordbrukslandskap med mange spor etter århundrelang jordbruksdrift, med mange eldre bygninger. Kulturmiljøet bidrar til å fortelle om Buskeruds jordbrukshistorie. Kulturmiljøet omfatter også Christian Skredsvigs hjem som i dag er et museum.
BESKRIVELSE
Kulturmiljøet Eggedal kirkebygd omfatter det meste av jordbrukslandskapet i de bratte sør- og vestvendte dalsidene ovenfor Eggedal sentrum, fra ca. 350 moh. opp til ca. 550 moh. Åselva deler miljøet i to. Øverst går elva i et dypt skogkledd juv. Jordbrukslandskapet, som i dag inneholder eng og beite, er oppstykket av mindre skogholt og trær i eiendomsgrensene. Noe av det tidligere dyrka arealet er grodd igjen. Her er rydningsrøyser og steingjerder.
Miljøet består av rundt 20 gårder, de fleste middels store, med grasfôrproduksjon og husdyrhold. Her er et stort antall eldre verneverdige bygninger, de eldste kan være fra 1600-tallet. Kjellerbuloftet fra ca. 1580 på Rugland er vedtaksfredet. Følgende bygninger er blant de eldste, men er ikke fredet: uthus fra ca. 1600 på søre Jellum, stabbur fra ca. 1740 på nordre Jellum, stabbur fra 1604 på nordre Øvre-Teige, loft fra ca. 1640 i Hagan, sommerstue fra ca. 1640 på nedre Teige søre og stabbur fra 1624 på søre Rugland.
¤ Det gamle kirkestedet på Hovland
Gården Hovland ligger oppe i dalsida og sentralt til langs den gamle ferdselsveien mot Nordbygda der den møter den gamle veien mot Vestbygda. Ovenfor tunet ligger Eggedal gamle kirkested med den gamle kirkegården og tuftene etter stavkirken. Kirken ble revet i 1881, etter at den nye kirken sto ferdig i 1878 på nåværende kirkested ca. 1 km lenger ned i dalen.
Kirkegården er delvis omkranset av en høy tørrmur. Svake forhøyninger og stein i torva midt på kirkegården viser hvor den gamle stavkirken har stått. Kirkegården er avgrenset i nordvest av en høy bratt skrent opp mot neste platå.
Her ligger også to store gravrøyser med praktfull utsikt over bygda. Gårdsnavnet Hovland og de to gravrøysene (på gården Hamres grunn) vitner om at kirkestedet fra middelalder har røtter tilbake til forhistorisk tid som en sentral plass i bygda.
¤ Christian Skredsvik kunstnerhjem
Et annet spesielt kulturminne er Hagan, Christian Skredsvigs kunstnerhjem, som i dag er museum.
Maleren Christian Skredsvig (1854-1924) kjøpte Hagan i 1894 og med ei eldre løe som utgangspunkt bygde han hovedbygningen som står i dag. Med alle tilbyggene er det uvanlig byggverk. Skredvig bodde her i 30 år.
VERNEVERDI
Eggedal kirkebygd i Sigdal er et helhetlig jordbrukslandskap med mange spor etter århundrelang jordbruksdrift. Her er mange eldre verneverdige tun og enkeltbygninger, samt elementer i landskapet som rydningsrøyser, steingjerder og gravrøyser. Maleren Christian Skredsvig bodde på Hagan i 30 år, og hans kunstnerhjem inngår i kulturmiljøet. Kulturmiljøet bidrar til å fortelle om Buskeruds jordbrukshistorie. Det har opplevelsesverdi og kunnskapsverdi.
Kulturmiljøet omfatter den sentrale delen av området som er med i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999). Arealene lengst vest og sørøst i kulturlandskapsområdet er ikke med.
Arkeologiske kulturminner eldre enn 1537 er automatisk fredet etter kulturminneloven.
Christian Skredsvigs kunstnerhjem er, i likhet med Theodor Kittilsens hjem Lauvlia i Sigdal, en del av Kunstnerdalen og er en del av Buskerudmuseet.
NYTTIGE KILDER
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)
Hagan – Christian Skredsvigs kunstnerhjem (Buskerudmuseet)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Fossesholm er en del av kulturmiljøet Vestfossen.
Vestfossen i Øvre Eiker har lenge vært et viktig industristed i fylket, både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Vestfossen er et godt eksempel på industritettstedene som vokste fram i forbindelse med industrialiseringen på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter delområdene Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen, ullvarefabrikken Fredfoss og Fossesholm Herregård.
BELIGGENHET
Vestfossen er et tettsted som ligger ca. fem kilometer sør for Haug kirke i Hokksund i Øvre Eiker. Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Fossesholm Herregård, Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen og Fredfoss Uldvarefabrik.
BESKRIVELSE
Vestfossen er et industritettsted med røtter tilbake til 1500-tallet. Fra rundt 1520-årene ble sagbruksnæringen etablert ved Holmefoss som Vestfossen het den gang. Her skal det ha vært opptil over ti oppgangssager. Vestfossen var lenge den største trelastprodusenten langs Drammenselva. Med industrialiseringen på 1800-tallet utviklet Vestfossen seg til å bli et stort industritettsted knyttet til treforedlingsindustri og ullvarefabrikk.
¤ Fossesholm Herregård
Sagbruksvirksomheten i Vestfossen var knyttet til herregårdene Sem og Fossesholm. Fossesholm Herregård var opprinnelig hovedgård for Peder Hanssøn Litle, lensherren i Akershus. Litle hadde sikret seg rettighetene til Holmefoss i 1541 og hadde kontroll over sagbruksvirksomheten i området.
Jørgen von Cappelen Fossesholm kjøpte herregården i 1763 og bygget den om etter inspirasjon fra slotts- og herregårdsanleggene i Europa. Gårdsanlegget ble utformet i rokokkostil og er godt bevart fra den tid. Det er bevart dekorerte tapeter fra 1700-tallet.
¤ Vestfos Cellulose
Det første forsøket på celluloseproduksjon i Drammensvassdraget ble gjort ved Drammenselvens Papirfabrikker i 1881, men var bare en kortvarig prøveproduksjon. Vestfos Cellulosefabrik startet i 1886 av industrigründeren Wilhelm Melhuus og ingeniør Anton Løvstad. Vestfos Cellulose ble dermed den første cellulosefabrikken i Drammensvassdraget.
Fabrikken ble raskt en stor arbeidsplass. Fabrikken hadde en arbeidsstyrke på om lag 90 personer allerede i 1891 og over 300 personer da den nye papirfabrikken sto ferdig i 1912. Cellulosefabrikken var lenge kommunens største arbeidsplass og har betydd mye utviklingen av lokalsamfunnet Vestfossen.
Anlegget besto opprinnelig av en hovedbygning og noen mindre bygninger slik som syretårn og dampmaskinhus. Fabrikken ble utvidet etter få år med flere bygninger og en det ble bygd en kjerrat ned til tømmerlageret. Det ble bygd en ny papirfabrikk 1911–1912 på tomta hvor Ekers Træsliperi hadde holdt til tidligere. Det ble også bygd en kraftstasjon og et stort mekanisk verksted.
Produksjonen ble innstilt i 1970. Lokalene brukes i dag av Vestfossen Kunstlaboratorium for utstilling av samtidskunst.
¤Fosshaugen
Mange av arbeiderne ved Vestfos Cellulose bodde på Fosshaugen, mens funksjonærene ved fabrikken bodde på Granløkka.
Fosshaugen tilhørte Fossesholm og vokste fram i tilknytning til sagbruk, mølledrift og annen virksomhet tilknytta herregården. Opprinnelig var samtlige huseiere strandsittere under Fossesholm, men gikk over til selveie fra slutten av 1800-tallet og framover.
De eldste bygningene på Fosshaugen er fra første halvdel av 1800-tallet, mens en stor del av bebyggelsen som finnes på Fosshaugen i dag er fra årene rett etter den store brannen i 1880. Brannen førte til at stedet fikk en byplanmessig struktur. Flere av bygningene er modernisert, men området er allikevel et godt eksempel på utvikling av et boligstrøk knyttet til et industritettsted fra 1800-tallet og frem til i dag.
¤Fredfoss Uldvarefabrik
Fredfoss Uldvarefabrik var en tekstilindustribedrift grunnlagt av svenskene Johan Albert Larsson og J.L. Tidstrand i 1895. Fabrikken vokste raskt og var en av landets ledende tekstilbedrifter omkring 1910. Fabrikken ble innlemmet i «De Forenede Uldvarefabrikker» i 1916. Produksjonen ble nedlagt rundt 1970, og fabrikkbygningene brukes som kurs- og konferansesenter i dag (Fredfoss Kulturpark).
Fabrikken ble bygd på Hedenstad øst for Vestfossen hvor Møllabekken kunne gi kraft til fabrikken. Eker Papirfabrik (1802–1879) og Ekers Chemiske Fabrik lå tidligere på dette stedet.
Fabrikken besto kun av et ullspinneri de første årene, men ble etter kort tid utvidet med veveri, farveri og appreturavdeling. Fabrikken gjennomgikk en større utvidelse 1902–1903 da vannfallet ble bygget ut og det ble montert ny vannturbin. I tillegg ble spinneriet og veveriet utvidet. Det ble bygd kraftstasjon i 1909 og det ble satt inn nytt aggregat i 1911. Det ble bygget en større murbygning i 1912, som ble forlenget noen få år senere. Fabrikken har gjennomgått moderniseringer og ombygginger også senere på 1900-tallet. Det ble blant annet installert nytt maskineri på 1950-tallet. De fleste av dagens bygninger på Fredfoss er oppført i perioden 1910–1920.
Fredfoss Uldvarefabrik ble en viktig arbeidsplass i kommunen. Det var ansatt omkring 125 arbeidere ved fabrikken i 1912. På det meste arbeidet det om lag 200 ved fabrikken. Råvaremangelen førte til innskrenkinger under første verdenskrig. Fallende priser og sviktende avsetning i tekstilindustrien førte til at produksjonen etter hvert ble avviklet.
Fredfoss Uldvarefabrik oppførte flere større gårder som arbeiderboliger i nærheten av fabrikken – Arken, Langgården og Uglebo. Mange av fabrikkarbeiderne var fra Sverige og området rundt fabrikken ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne. Mye av villabebyggelsen og arbeiderboligene oppført 1915–1920 er fremdeles bevart.
VERNEVERDI
Vestfossen er et godt eksempel på et industritettsted som forteller Norges industrihistorie i fortettet form. Vestfossens historie er både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Det er bevart både fabrikkbygninger, boliger for arbeiderne og en herregård som gir et helhetlig bilde på industritettstedet. Kulturmiljøet er delt opp i tre delområder for å vise denne historien. Den bevarte industri- og boligbebyggelsen i området har både kulturhistorisk verdi, identitetsverdi, symbolverdi og arkitektonisk verdi.
Fossesholm Herregård er fredet etter kulturminneloven og er en del av Buskerudmuseet. Vestfos Cellulose er regulert til bevaring i reguleringsplan for Vestfossen Cellulose (1987), Fosshaugen er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fosshaugen og Vestfossen barne- og ungdomsskole (2002) og Hauge-gården er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fredfoss kulturpark (2006).
NYTTIGE KILDER
Eiker arkiv
Fredfoss Uldvarefabrik
Vestfos Cellulosefabrik
Fossesholm Herregård (Buskerudmuseet)
Eli-Sofie Thorne: Fosshaugen – en «landsby» å bli glad i (Vestfossen grendeutvalg, 1999)

Fosshaugen er en del av kulturmiljøet Vestfossen.
Vestfossen i Øvre Eiker har lenge vært et viktig industristed i fylket, både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Vestfossen er et godt eksempel på industritettstedene som vokste fram i forbindelse med industrialiseringen på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter delområdene Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen, ullvarefabrikken Fredfoss og Fossesholm Herregård.
BELIGGENHET
Vestfossen er et tettsted som ligger ca. fem kilometer sør for Haug kirke i Hokksund i Øvre Eiker. Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Fossesholm Herregård, Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen og Fredfoss Uldvarefabrik.
Vestfossen er et industritettsted med røtter tilbake til 1500-tallet. Fra rundt 1520-årene ble sagbruksnæringen etablert ved Holmefoss som Vestfossen het den gang. Her skal det ha vært opptil over ti oppgangssager. Vestfossen var lenge den største trelastprodusenten langs Drammenselva. Med industrialiseringen på 1800-tallet utviklet Vestfossen seg til å bli et stort industritettsted knyttet til treforedlingsindustri og ullvarefabrikk.
¤ Fossesholm Herregård
Sagbruksvirksomheten i Vestfossen var knyttet til herregårdene Sem og Fossesholm. Fossesholm Herregård var opprinnelig hovedgård for Peder Hanssøn Litle, lensherren i Akershus. Litle hadde sikret seg rettighetene til Holmefoss i 1541 og hadde kontroll over sagbruksvirksomheten i området.
Jørgen von Cappelen Fossesholm kjøpte herregården i 1763 og bygget den om etter inspirasjon fra slotts- og herregårdsanleggene i Europa. Gårdsanlegget ble utformet i rokokkostil og er godt bevart fra den tid. Det er bevart dekorerte tapeter fra 1700-tallet.
¤ Vestfos Cellulose
Det første forsøket på celluloseproduksjon i Drammensvassdraget ble gjort ved Drammenselvens Papirfabrikker i 1881, men var bare en kortvarig prøveproduksjon. Vestfos Cellulosefabrik startet i 1886 av industrigründeren Wilhelm Melhuus og ingeniør Anton Løvstad. Vestfos Cellulose ble dermed den første cellulosefabrikken i Drammensvassdraget.
Fabrikken ble raskt en stor arbeidsplass. Fabrikken hadde en arbeidsstyrke på om lag 90 personer allerede i 1891 og over 300 personer da den nye papirfabrikken sto ferdig i 1912. Cellulosefabrikken var lenge kommunens største arbeidsplass og har betydd mye utviklingen av lokalsamfunnet Vestfossen.
Anlegget besto opprinnelig av en hovedbygning og noen mindre bygninger slik som syretårn og dampmaskinhus. Fabrikken ble utvidet etter få år med flere bygninger og en det ble bygd en kjerrat ned til tømmerlageret. Det ble bygd en ny papirfabrikk 1911–1912 på tomta hvor Ekers Træsliperi hadde holdt til tidligere. Det ble også bygd en kraftstasjon og et stort mekanisk verksted.
Produksjonen ble innstilt i 1970. Lokalene brukes i dag av Vestfossen Kunstlaboratorium for utstilling av samtidskunst.
¤Fosshaugen
Mange av arbeiderne ved Vestfos Cellulose bodde på Fosshaugen, mens funksjonærene ved fabrikken bodde på Granløkka.
Fosshaugen tilhørte Fossesholm og vokste fram i tilknytning til sagbruk, mølledrift og annen virksomhet tilknytta herregården. Opprinnelig var samtlige huseiere strandsittere under Fossesholm, men gikk over til selveie fra slutten av 1800-tallet og framover.
De eldste bygningene på Fosshaugen er fra første halvdel av 1800-tallet, mens en stor del av bebyggelsen som finnes på Fosshaugen i dag er fra årene rett etter den store brannen i 1880. Brannen førte til at stedet fikk en byplanmessig struktur. Flere av bygningene er modernisert, men området er allikevel et godt eksempel på utvikling av et boligstrøk knyttet til et industritettsted fra 1800-tallet og frem til i dag.
¤Fredfoss Uldvarefabrik
Fredfoss Uldvarefabrik var en tekstilindustribedrift grunnlagt av svenskene Johan Albert Larsson og J.L. Tidstrand i 1895. Fabrikken vokste raskt og var en av landets ledende tekstilbedrifter omkring 1910. Fabrikken ble innlemmet i «De Forenede Uldvarefabrikker» i 1916. Produksjonen ble nedlagt rundt 1970, og fabrikkbygningene brukes som kurs- og konferansesenter i dag (Fredfoss Kulturpark).
Fabrikken ble bygd på Hedenstad øst for Vestfossen hvor Møllabekken kunne gi kraft til fabrikken. Eker Papirfabrik (1802–1879) og Ekers Chemiske Fabrik lå tidligere på dette stedet.
Fabrikken besto kun av et ullspinneri de første årene, men ble etter kort tid utvidet med veveri, farveri og appreturavdeling. Fabrikken gjennomgikk en større utvidelse 1902–1903 da vannfallet ble bygget ut og det ble montert ny vannturbin. I tillegg ble spinneriet og veveriet utvidet. Det ble bygd kraftstasjon i 1909 og det ble satt inn nytt aggregat i 1911. Det ble bygget en større murbygning i 1912, som ble forlenget noen få år senere. Fabrikken har gjennomgått moderniseringer og ombygginger også senere på 1900-tallet. Det ble blant annet installert nytt maskineri på 1950-tallet. De fleste av dagens bygninger på Fredfoss er oppført i perioden 1910–1920.
Fredfoss Uldvarefabrik ble en viktig arbeidsplass i kommunen. Det var ansatt omkring 125 arbeidere ved fabrikken i 1912. På det meste arbeidet det om lag 200 ved fabrikken. Råvaremangelen førte til innskrenkinger under første verdenskrig. Fallende priser og sviktende avsetning i tekstilindustrien førte til at produksjonen etter hvert ble avviklet.
Fredfoss Uldvarefabrik oppførte flere større gårder som arbeiderboliger i nærheten av fabrikken – Arken, Langgården og Uglebo. Mange av fabrikkarbeiderne var fra Sverige og området rundt fabrikken ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne. Mye av villabebyggelsen og arbeiderboligene oppført 1915–1920 er fremdeles bevart.
Vestfossen er et godt eksempel på et industritettsted som forteller Norges industrihistorie i fortettet form. Vestfossens historie er både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Det er bevart både fabrikkbygninger, boliger for arbeiderne og en herregård som gir et helhetlig bilde på industritettstedet. Kulturmiljøet er delt opp i tre delområder for å vise denne historien. Den bevarte industri- og boligbebyggelsen i området har både kulturhistorisk verdi, identitetsverdi, symbolverdi og arkitektonisk verdi.
Fossesholm Herregård er fredet etter kulturminneloven og er en del av Buskerudmuseet. Vestfos Cellulose er regulert til bevaring i reguleringsplan for Vestfossen Cellulose (1987), Fosshaugen er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fosshaugen og Vestfossen barne- og ungdomsskole (2002) og Hauge-gården er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fredfoss kulturpark (2006).
Eiker arkiv
Fredfoss Uldvarefabrik
Vestfos Cellulosefabrik
Fossesholm Herregård (Buskerudmuseet)
Eli-Sofie Thorne: Fosshaugen – en «landsby» å bli glad i (Vestfossen grendeutvalg, 1999)

Fredfoss er en del av kulturmiljøet Vestfossen.
Vestfossen i Øvre Eiker har lenge vært et viktig industristed i fylket, både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Vestfossen er et godt eksempel på industritettstedene som vokste fram i forbindelse med industrialiseringen på 1800-tallet. Kulturmiljøet omfatter delområdene Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen, ullvarefabrikken Fredfoss og Fossesholm Herregård.
Vestfossen er et tettsted som ligger ca. fem kilometer sør for Haug kirke i Hokksund i Øvre Eiker. Kulturmiljøet omfatter tre delområder: Fossesholm Herregård, Vestfos Cellulose og arbeiderboligene på Fosshaugen og Fredfoss Uldvarefabrik.
Vestfossen er et industritettsted med røtter tilbake til 1500-tallet. Fra rundt 1520-årene ble sagbruksnæringen etablert ved Holmefoss som Vestfossen het den gang. Her skal det ha vært opptil over ti oppgangssager. Vestfossen var lenge den største trelastprodusenten langs Drammenselva. Med industrialiseringen på 1800-tallet utviklet Vestfossen seg til å bli et stort industritettsted knyttet til treforedlingsindustri og ullvarefabrikk.
¤ Fossesholm Herregård
Sagbruksvirksomheten i Vestfossen var knyttet til herregårdene Sem og Fossesholm. Fossesholm Herregård var opprinnelig hovedgård for Peder Hanssøn Litle, lensherren i Akershus. Litle hadde sikret seg rettighetene til Holmefoss i 1541 og hadde kontroll over sagbruksvirksomheten i området.
Jørgen von Cappelen Fossesholm kjøpte herregården i 1763 og bygget den om etter inspirasjon fra slotts- og herregårdsanleggene i Europa. Gårdsanlegget ble utformet i rokokkostil og er godt bevart fra den tid. Det er bevart dekorerte tapeter fra 1700-tallet.
¤ Vestfos Cellulose
Det første forsøket på celluloseproduksjon i Drammensvassdraget ble gjort ved Drammenselvens Papirfabrikker i 1881, men var bare en kortvarig prøveproduksjon. Vestfos Cellulosefabrik startet i 1886 av industrigründeren Wilhelm Melhuus og ingeniør Anton Løvstad. Vestfos Cellulose ble dermed den første cellulosefabrikken i Drammensvassdraget.
Fabrikken ble raskt en stor arbeidsplass. Fabrikken hadde en arbeidsstyrke på om lag 90 personer allerede i 1891 og over 300 personer da den nye papirfabrikken sto ferdig i 1912. Cellulosefabrikken var lenge kommunens største arbeidsplass og har betydd mye utviklingen av lokalsamfunnet Vestfossen.
Anlegget besto opprinnelig av en hovedbygning og noen mindre bygninger slik som syretårn og dampmaskinhus. Fabrikken ble utvidet etter få år med flere bygninger og en det ble bygd en kjerrat ned til tømmerlageret. Det ble bygd en ny papirfabrikk 1911–1912 på tomta hvor Ekers Træsliperi hadde holdt til tidligere. Det ble også bygd en kraftstasjon og et stort mekanisk verksted.
Produksjonen ble innstilt i 1970. Lokalene brukes i dag av Vestfossen Kunstlaboratorium for utstilling av samtidskunst.
¤Fosshaugen
Mange av arbeiderne ved Vestfos Cellulose bodde på Fosshaugen, mens funksjonærene ved fabrikken bodde på Granløkka.
Fosshaugen tilhørte Fossesholm og vokste fram i tilknytning til sagbruk, mølledrift og annen virksomhet tilknytta herregården. Opprinnelig var samtlige huseiere strandsittere under Fossesholm, men gikk over til selveie fra slutten av 1800-tallet og framover.
De eldste bygningene på Fosshaugen er fra første halvdel av 1800-tallet, mens en stor del av bebyggelsen som finnes på Fosshaugen i dag er fra årene rett etter den store brannen i 1880. Brannen førte til at stedet fikk en byplanmessig struktur. Flere av bygningene er modernisert, men området er allikevel et godt eksempel på utvikling av et boligstrøk knyttet til et industritettsted fra 1800-tallet og frem til i dag.
¤Fredfoss Uldvarefabrik
Fredfoss Uldvarefabrik var en tekstilindustribedrift grunnlagt av svenskene Johan Albert Larsson og J.L. Tidstrand i 1895. Fabrikken vokste raskt og var en av landets ledende tekstilbedrifter omkring 1910. Fabrikken ble innlemmet i «De Forenede Uldvarefabrikker» i 1916. Produksjonen ble nedlagt rundt 1970, og fabrikkbygningene brukes som kurs- og konferansesenter i dag (Fredfoss Kulturpark).
Fabrikken ble bygd på Hedenstad øst for Vestfossen hvor Møllabekken kunne gi kraft til fabrikken. Eker Papirfabrik (1802–1879) og Ekers Chemiske Fabrik lå tidligere på dette stedet.
Fabrikken besto kun av et ullspinneri de første årene, men ble etter kort tid utvidet med veveri, farveri og appreturavdeling. Fabrikken gjennomgikk en større utvidelse 1902–1903 da vannfallet ble bygget ut og det ble montert ny vannturbin. I tillegg ble spinneriet og veveriet utvidet. Det ble bygd kraftstasjon i 1909 og det ble satt inn nytt aggregat i 1911. Det ble bygget en større murbygning i 1912, som ble forlenget noen få år senere. Fabrikken har gjennomgått moderniseringer og ombygginger også senere på 1900-tallet. Det ble blant annet installert nytt maskineri på 1950-tallet. De fleste av dagens bygninger på Fredfoss er oppført i perioden 1910–1920.
Fredfoss Uldvarefabrik ble en viktig arbeidsplass i kommunen. Det var ansatt omkring 125 arbeidere ved fabrikken i 1912. På det meste arbeidet det om lag 200 ved fabrikken. Råvaremangelen førte til innskrenkinger under første verdenskrig. Fallende priser og sviktende avsetning i tekstilindustrien førte til at produksjonen etter hvert ble avviklet.
Fredfoss Uldvarefabrik oppførte flere større gårder som arbeiderboliger i nærheten av fabrikken – Arken, Langgården og Uglebo. Mange av fabrikkarbeiderne var fra Sverige og området rundt fabrikken ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne. Mye av villabebyggelsen og arbeiderboligene oppført 1915–1920 er fremdeles bevart.
Vestfossen er et godt eksempel på et industritettsted som forteller Norges industrihistorie i fortettet form. Vestfossens historie er både knyttet til sagbruksdrift, treforedling og ullvarefabrikk. Det er bevart både fabrikkbygninger, boliger for arbeiderne og en herregård som gir et helhetlig bilde på industritettstedet. Kulturmiljøet er delt opp i tre delområder for å vise denne historien. Den bevarte industri- og boligbebyggelsen i området har både kulturhistorisk verdi, identitetsverdi, symbolverdi og arkitektonisk verdi.
Fossesholm Herregård er fredet etter kulturminneloven og er en del av Buskerudmuseet. Vestfos Cellulose er regulert til bevaring i reguleringsplan for Vestfossen Cellulose (1987), Fosshaugen er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fosshaugen og Vestfossen barne- og ungdomsskole (2002) og Hauge-gården er regulert til bevaring i reguleringsplan for Fredfoss kulturpark (2006).
Eiker arkiv
Fredfoss Uldvarefabrik
Vestfos Cellulosefabrik
Fossesholm Herregård (Buskerudmuseet)
Eli-Sofie Thorne: Fosshaugen – en «landsby» å bli glad i (Vestfossen grendeutvalg, 1999)

I Buskerud kjenner vi til flere bygdeborger, eller primitive festningsanlegg, som for det meste skriver seg fra romertid og folkevandringstid 200-600 e.Kr. Bygdeborgene ligger oftest på strategiske steder, med god utsikt over landskapet rundt. I dag ser vi kun rester av enkle tørrsteinsmurer, som opprinnelig har vært forsterket med palisader av tre. Ved innsjøen Junger, midt i de store skogsområdene omkring fem kilometer nordvest for Fiskumvannet, ble det i forhistorisk tid anlagt tre slike bygdeborger. Borgene utgjør tre av de ti kjente bygdeborgene i Øvre Eiker. Kulturmiljøet har svært høy verdi på grunn av den klare sammenhengen mellom borgene, den sterke relasjon til landskapet, kulturmiljøets sjeldenhet og formidlingsverdi.
Kulturmiljøet ligger i et kupert skogsområde, øst for innsjøen Jungers sørlige ende omkring 5 kilometer vest for Vestfossen i Øvre Eiker. Kulturmiljøet er tilgjengelig via bomveien Jungerveien, som starter ved Ormåsen boligfelt. BESKRIVELSE Kulturmiljøet inneholder totalt tre bygdeborger: Den nordligste av de tre ligger rett sør for Jungerveien, og kalles gjerne Veiborgen (ID 177498). De to andre borgene går under navnet Tvillingborgene (ID 19372), og ligger omkring 200 m sørvest for den første. Tvillingborgene og Veiborgen er atskilt av et kraftig søkk i terrenget. I tillegg går det et veifar (ID 215061) gjennom området, som ikke er fredet.
Terrenget i området domineres av koller orientert vestnordvest - østsørøst. Jordsmonnet er skrint, bevokst med glissen furuskog, lyng og mose. I søkket mellom Tvillingborgene og Veiborgen går et myrdrag med et lite bekkefar gjennom. Det er også store, relativt åpne myrområder sør for Veiborgen og øst for Tvillingborgene. Jungerveien snor seg gjennom den nordligste delen av kulturmiljøet fra øst til vest.
Junger-borgene utgjør 3 av 10 kjente bygdeborger i Øvre Eiker og skiller seg fra mange av de andre borgene på flere punkter. Borgene ligger plassert svært tett, de ligger i utmark et godt stykke unna de sentrale jordbruksområdene i kommunen i dag, og muranleggene er mindre kraftige enn flere av de andre borgene.
Bygdeborger har tradisjonelt blitt tolket som forsvarsanlegg eller kontrollposter fra romertid eller folkevandringstid. I nyere tids forskning er man blitt mer oppmerksom på variasjonen i anleggenes alder og årsaken til at de har blitt anlagt. Undersøkelser andre steder viser at anleggene har bruksfaser fra yngre bronsealder til middelalder. Mens mange primært har en forsvarsfunksjon, kan andre være kultanlegg eller til og med befestede gårder.
Fellestrekket for slike kulturminner er at de gjerne ligger på svært bratte terrengformasjoner. I dag finner vi rester av borgene i form av steinmurer eller voller av stein og jord. Som oftest er de plassert slik at de sperrer av de få mulige adkomstveiene opp til toppen av en høyde.
To pollenprøver fra myrene ved Junger-borgene viser spor etter beitedyr og dyrking av korn i området under borgenes antatte bruksperiode. Vi vet imidlertid ikke hvordan dette forholder seg til borgene, da disse ikke har vært gjenstand for arkeologiske undersøkelser.
¤Veiborgen
Den nordligste av de tre borgene, Veiborgen, har en tydelig mur på sørsiden av kollen. På nordsiden av kollen går et 6-7 meter bredt, øst-vestorientert søkk, der Jungerveien går gjennom. Det høyeste punktet på bygdeborgen ligger på 223 moh. Mot vest og nord heller terrenget bratt nedover, og her er det ingen spor etter murverk. Mot sør og sørvest er terrenget slakere. Her er rester etter en lav mur, med en samlet lengde på omkring 60 meter.
Murverket er av små dimensjoner, utrast og uten tydelige kanter. Det omkranser rundt regnet bare en tredel av platået. Det største murpartiet er mot sør, en liten murlengde også mot sørvest. Samlet lengde synes å være rundt 60 meter.
¤Tvillingborgene
Den vestligste tvillingborgen ligger på en kolle som faller bratt av mot nordøst, ned mot Jungerbekken. I sør er kollen avgrenset av en 4 meter dyp kløft, mens berget i vest heller nedover mot en myr. I øst går en 4 meter lang skråning mot en lav kam. De slakeste sidene er befestet med sammenhengende mur. Muren er i forholdsvis god forfat ning, og består av bruddstein med enkelte større blokker innimellom. Mot nordvest er en nord-sør-gående mur med en lengde på 15 meter, bredde 3 meter og høyde 1 meter. I sørvest er en nordvest-sørøstgående mur med en lengde på 45 meter, bredde 1-1,5 meter og en høyde på 0,25 meter. I sørøst er en nord-sørgående mur med en lengde på 25 meter, bredde på 3 meter og en høyde på 1 meter. Området innenfor murene er småknauset og relativt tørt.
Den østligste tvillingborgen ligger omkring 40 meter øst for den andre borgen, og er atskilt fra denne ved den tidligere nevnte lave, nord-sørgående bergkammen, som på denne siden er begrenset av et 3-4 meter dypt drag med samme orientering. I nord og øst faller fjellsiden loddrett ned mot Jungerbekken. I vest er kollen avgrenset av en av de tidligere nevnte kløftene. Mot sør og vest er hellingen slak. Her er en mur på ca. 65 meters lengde, bredde 2-4 meter, og høyde inntil 1,5 meter. I sørøst er en ca. 2 meter bred åpning. Terrenget innenfor murene er kupert. I sør er en markert knaus, der det er god utsikt østover. Langs kollens nordside går en sti som fører fra Skaraplassen til østbredden av Jungerens sørende.
Kulturmiljøet er en god representant for en kulturminnetype vi har mange av i dette området. Det er finnes bygdeborger flere steder i Buskerud, men det er registrert flest slike kulturminner i Øvre Eiker (10 stk.). Andre kommuner med et større antall borger er Ringerike med 5 eller 6 og Modum og Kongsberg har tre hver. Antallet bygdeborger i Øvre Eiker er typisk og særegent for kommunen, og har derfor en særlig identitets- og symbolverdi. Junger skiller seg ut ved at borgene ligger så tett. Dette er et spesielt fenomen og skiller kulturmiljøet fra de andre bygdeborgene vi kjenner til.
Bygdeborgene ligger oftest på strategiske steder, med god utsikt over landskapet rundt. I dag ser vi kun rester av enkle tørrsteinsmurer, som opprinnelig har vært forsterket med palisader av tre.
Borgene har en sterk tilknytning til landskapet de ligger i, og til hverandre. Terrengformasjonen som bygdeborgene ligger på utgjør en viktig del av kulturminnet, og har vært en forutsetning for at anlegget ble plassert akkurat her. Relasjonen mellom kulturminnene og landskapet rundt er derfor svært viktig for å forstå kulturminnene. Bygde borgenes karakter og plassering gjør at de har høy formidlingsverdi og opplevelsesverdi, og landskapet de ligger i er lite berørt av nyere aktivitet. Kulturmiljøet er avgrenset med tanke på å bevare opplevelsen av kultur minnene i landskapsrommet som de er en del av.
Bygdeborgene ved Junger er automatisk fredete kulturminner. De er avmerket på kartet.
Buskerud fylkeskommune: Fagrapport for arkeologiske kulturminner og kulturmiljøer (2015) utført i forbindelse med kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i Øvre Eiker kommune
Tryggve Bernt: Bygdeborgene – tid for revurdering? (2012) Masteroppgave i arkeologi, Institutt for arkeologi, konservering og historie, Universitetet i Oslo

Fabrikkområdet er en del av kulturmiljøet Hellefoss
HELLEFOSS
Treforedlingsindustrien har hatt stor betydning i Buskeruds industrihistorie. Det har vært flere treforedlingsfabrikker i fylket, men det er få bevarte fabrikker igjen. Hellefoss i Øvre Eiker er en god representant for denne industrien og anlegget har vært i drift siden 1898. I tillegg til fabrikkbygningene, er direktørboligen og flere av arbeiderboliger bevart. Kulturmiljøet forteller både viktig industrihistorie og sosialhistorie.
Hellefoss ligger rundt to kilometer nord for Hokksund sentrum, på den vestlige elvebredden av Drammenselva, rett ved fossen Hellefoss. Kulturmiljøet er delt opp i to delområder. Det ene delområdet omfatter fabrikkområdet og kraftverket, mens det andre delområdet omfatter direktørboligen sør for fabrikkområdet.
Treforedling og papirproduksjon har lange tradisjoner i Buskerud og har vært en viktig del av Buskeruds industrihistorie. Det var spesielt mange slike fabrikker i nedre del av Drammensvassdraget. Tremassefabrikker dominerte innenfor treforedlingsbransjen på 1800-tallet, men papirproduksjon overtok utover på 1900-tallet. I 1918 foregikk 44 % av den norske tremasseproduksjonen, 28 % av celluloseproduksjonen og 43 % av papirproduksjonen langs Drammenselva og dens sideelver. I alt var det 34 bedrifter i virksomhet innenfor denne bransjen. Av bevarte anlegg i dag nevnes Tofte cellulose, Follum fabrikker, Vestfossen cellulose og Hellefoss.
¤ Hellefoss papirfabrikk – produksjon siden 1898
Hellefoss papirfabrikk ligger rett ved fossen Hellefoss, som er den nederste fossen i Drammensvassdraget. Her lå gamle Hellefoss Træsliberi som ble anlagt i 1889. I 1898 ble selskapet A/S Holmen-Hellefoss stiftet ved fusjon av Hellefoss Træsliberi og Holmen Papirfabrikk i Drammen (anlagt i 1884). A/S Holmen-Hellefoss endret senere navn til Borregaard Hellefoss AS og er i dag kjent som Hellefoss Paper AS.
Papirfabrikken ved Hellefossen har vært i produksjon helt siden 1898 og er en viktig arbeidsplass i kommunen. Selskapet satset opprinnelig på avispapirproduksjon. Selskapet inngikk blant annet en kontrakt med Daily Mail i 1905 og mesteparten av produksjonen de påfølgende årene gikk derfor til Storbritannia. Fabrikken er fremdeles i drift og har spesialisert seg på produksjon av treholdig bokpapir.
¤ Fabrikkanlegget
Det opprinnelige fabrikkanlegget på Hellefoss besto av en mursteinsbygning med maskiner fra Christiania Maskinværksted, smie med spiselokale, pakkhus, stall og bestyrerbolig. Det ble oppført et brunkokeri med fyrhus og en bukkedam rundt 1900. Fabrikken har gjennomgått flere branner, ombygginger og utvidelser gjennom årene.
Det ble besluttet å flytte Holmen Papirfabrikk til Hellefoss i 1916. På den måten ble både tresliperi og papirfabrikk samlet på samme sted. Maskineriet på Holmen ble demontert og sendt med prammer til Hellefoss i 1917. Bygningene på Holmen ble revet, men en del av mursteinen ble gjenbrukt i den nye fabrikken på Hellefoss. Den nye bebyggelsen på Hellefoss lignet fabrikken som hadde stått på Holmen, men maskinsalen ble en del større. Selv om mesteparten av det gamle maskineriet ble montert slik det hadde stått på Holmen, ble det også utført en del større utskiftinger. I forbindelse med flyttingen ble det blant annet bygget en ny kjerrat som forenklet tømmertransporten vinterstid, brunkokeriet ble tatt i bruk som renseri og det ble bygget nytt fyrhus. Det gamle rensehuset ble revet.
Det ble foretatt en større ombygging i 1927–1928 med utvidelse av sliperiet, papirmaskinsalen, dampmaskinrommet og ombygging av turkinkummene i tillegg til at dammen ble forhøyet. Fabrikken er senere blitt ombygd og utvidet med nye kontorlokaler, spisesal og sanitæranlegg. Fabrikken fikk nytt renseri i 1956.
Dampkraft ble erstattet av elektrisitet for en god del av maskinene på slutten av 1930-tallet, men det var gjennom ombyggingen 1948–1953 at elektrisk kraft ble hovedenergikilden for fabrikken. Hellefoss kraftverk ble satt i drift i 1952 og ga fabrikken elektrisk kraft. Det var både billigere enn kull og gjorde at fabrikken kunne øke hastigheten på maskineriet og forbedre hastighetsreguleringen slik at kvaliteten på papiret økte. Kraftverket er senere blitt modernisert.
¤ Direktørbolig og arbeidsboliger
Direktørboligen, sørvest for fabrikken, har en spennende historie som går langt tilbake i tid. Bygningen er muligens oppført på 1700-tallet som en to-etasjes tømmerbygning med svalgang og utvendig trapp. Sognepresten for Eiker, Niels Christophers Hoen, bodde i bygningen på Nedre Hoen på denne tiden. A/S Holmen-Hellefoss kjøpte bygningen på Nedre Hoen på slutten av 1800-tallet og bygningen ble flyttet ca. 300 meter til et jordstykke som fikk navnet Hoensbakk. Boligen ble da ombygd til sveitserstil. Bygningen ble ombygd til den utformingen den har i dag i 1919.
Bygningen har vært bolig for bestyreren ved fabrikken i mer enn hundre år. Sliperibestyrer Nils Heireth benyttet bygningen som bolig fra slutten av 1800-tallet og fram til 1912. Hans enke, Marie Heireth, bodde på Hoensbakk fram til 1919. Disponent Stephansen bodde her i årene etter, og deretter Erichsen, Johansen, Halvorsen, Rusten, Engebretsen og Wang. Boligen har vært i privat eie siden 2000-tallet.
Flere av fabrikkarbeiderne bodde på Vendelborg og Dynge, men det ble oppført arbeiderboliger like sør for fabrikkområdet rundt 1920. Det ble oppført åtte boliger sør for fabrikkområdet, med til sammen 16 leiligheter. Hver leilighet besto av kjøkken, stue og kammers i tillegg til hage med 1 mål jord. Alle leilighetene hadde innlagt vann og elektrisk lys. I de tilhørende uthusene var det vedbod og utedo. Boligene er oppført i enkel sveitserstil i kontrast til den påkostede direktørboligen.
Noen få ansatte fra Holmen ble med da fabrikken flyttet til Hellefoss i 1917. Det ble vervet fagfolk fra Sverige siden det var mangel på faglærte papirarbeidere. De nye arbeiderboligene ble bosted for de nye, svenske arbeiderne og området ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne.
Det ble også bygget flere boliger for de ansatte ved fabrikken etter andre verdenskrig for å få tak i kvalifisert arbeidskraft og ingeniører. Boligene for funksjonærene ble bygd i nærheten av direktørboligen.
Kulturmiljøet Hellefoss forteller historie om treforedlingsindustrien som har vært svært viktig i Buskeruds historie. Hellefoss er en av få bevarte treforedlingsfabrikker i fylket som fortsatt er i drift. Fabrikken kan vise til en historisk kontinuitet siden slutten av 1800-tallet.
Kulturmiljøet er en god representant for treforedlingsindustrien og har opplevelsesverdi og sjeldenhetsverdi. Kulturmiljøet omfatter både fabrikkbygningene og direktørboligen, og forteller dermed både viktig industrihistorie og sosialhistorie. Boligene for arbeiderne ligger sør for fabrikkområdet, men er fremstår som noe ombygd og er derfor ikke en del av kulturmiljøet.
Direktørboligen med adresse Øvre Hellefossvei 23 (gnr 79 bnr 115) er regulert til bevaring i reguleringsplan for Hellefoss boliggrend (vedtatt 2007).
Bent Ek: Fabrikken ved Hellefossen – Borregaard Hellefos 1898–1998
Øvre Eiker Kulturminneråd, Direktørvillaen på Hoensbakk
Einar Sørensen: Nedre Hoen gård, historieboka.no
Hellefoss Paper AS

Direktørboligen er en del av kulturmiljøet Hellefoss.
HELLEFOSS
Treforedlingsindustrien har hatt stor betydning i Buskeruds industrihistorie. Det har vært flere treforedlingsfabrikker i fylket, men det er få bevarte fabrikker igjen. Hellefoss i Øvre Eiker er en god representant for denne industrien og anlegget har vært i drift siden 1898. I tillegg til fabrikkbygningene, er direktørboligen og flere av arbeiderboliger bevart. Kulturmiljøet forteller både viktig industrihistorie og sosialhistorie.
Hellefoss ligger rundt to kilometer nord for Hokksund sentrum, på den vestlige elvebredden av Drammenselva, rett ved fossen Hellefoss. Kulturmiljøet er delt opp i to delområder. Det ene delområdet omfatter fabrikkområdet og kraftverket, mens det andre delområdet omfatter direktørboligen sør for fabrikkområdet.
Treforedling og papirproduksjon har lange tradisjoner i Buskerud og har vært en viktig del av Buskeruds industrihistorie. Det var spesielt mange slike fabrikker i nedre del av Drammensvassdraget. Tremassefabrikker dominerte innenfor treforedlingsbransjen på 1800-tallet, men papirproduksjon overtok utover på 1900-tallet. I 1918 foregikk 44 % av den norske tremasseproduksjonen, 28 % av celluloseproduksjonen og 43 % av papirproduksjonen langs Drammenselva og dens sideelver. I alt var det 34 bedrifter i virksomhet innenfor denne bransjen. Av bevarte anlegg i dag nevnes Tofte cellulose, Follum fabrikker, Vestfossen cellulose og Hellefoss.
¤ Hellefoss papirfabrikk – produksjon siden 1898
Hellefoss papirfabrikk ligger rett ved fossen Hellefoss, som er den nederste fossen i Drammensvassdraget. Her lå gamle Hellefoss Træsliberi som ble anlagt i 1889. I 1898 ble selskapet A/S Holmen-Hellefoss stiftet ved fusjon av Hellefoss Træsliberi og Holmen Papirfabrikk i Drammen (anlagt i 1884). A/S Holmen-Hellefoss endret senere navn til Borregaard Hellefoss AS og er i dag kjent som Hellefoss Paper AS.
Papirfabrikken ved Hellefossen har vært i produksjon helt siden 1898 og er en viktig arbeidsplass i kommunen. Selskapet satset opprinnelig på avispapirproduksjon. Selskapet inngikk blant annet en kontrakt med Daily Mail i 1905 og mesteparten av produksjonen de påfølgende årene gikk derfor til Storbritannia. Fabrikken er fremdeles i drift og har spesialisert seg på produksjon av treholdig bokpapir.
¤ Fabrikkanlegget
Det opprinnelige fabrikkanlegget på Hellefoss besto av en mursteinsbygning med maskiner fra Christiania Maskinværksted, smie med spiselokale, pakkhus, stall og bestyrerbolig. Det ble oppført et brunkokeri med fyrhus og en bukkedam rundt 1900. Fabrikken har gjennomgått flere branner, ombygginger og utvidelser gjennom årene.
Det ble besluttet å flytte Holmen Papirfabrikk til Hellefoss i 1916. På den måten ble både tresliperi og papirfabrikk samlet på samme sted. Maskineriet på Holmen ble demontert og sendt med prammer til Hellefoss i 1917. Bygningene på Holmen ble revet, men en del av mursteinen ble gjenbrukt i den nye fabrikken på Hellefoss. Den nye bebyggelsen på Hellefoss lignet fabrikken som hadde stått på Holmen, men maskinsalen ble en del større. Selv om mesteparten av det gamle maskineriet ble montert slik det hadde stått på Holmen, ble det også utført en del større utskiftinger. I forbindelse med flyttingen ble det blant annet bygget en ny kjerrat som forenklet tømmertransporten vinterstid, brunkokeriet ble tatt i bruk som renseri og det ble bygget nytt fyrhus. Det gamle rensehuset ble revet.
Det ble foretatt en større ombygging i 1927–1928 med utvidelse av sliperiet, papirmaskinsalen, dampmaskinrommet og ombygging av turkinkummene i tillegg til at dammen ble forhøyet. Fabrikken er senere blitt ombygd og utvidet med nye kontorlokaler, spisesal og sanitæranlegg. Fabrikken fikk nytt renseri i 1956.
Dampkraft ble erstattet av elektrisitet for en god del av maskinene på slutten av 1930-tallet, men det var gjennom ombyggingen 1948–1953 at elektrisk kraft ble hovedenergikilden for fabrikken. Hellefoss kraftverk ble satt i drift i 1952 og ga fabrikken elektrisk kraft. Det var både billigere enn kull og gjorde at fabrikken kunne øke hastigheten på maskineriet og forbedre hastighetsreguleringen slik at kvaliteten på papiret økte. Kraftverket er senere blitt modernisert.
¤ Direktørbolig og arbeidsboliger
Direktørboligen, sørvest for fabrikken, har en spennende historie som går langt tilbake i tid. Bygningen er muligens oppført på 1700-tallet som en to-etasjes tømmerbygning med svalgang og utvendig trapp. Sognepresten for Eiker, Niels Christophers Hoen, bodde i bygningen på Nedre Hoen på denne tiden. A/S Holmen-Hellefoss kjøpte bygningen på Nedre Hoen på slutten av 1800-tallet og bygningen ble flyttet ca. 300 meter til et jordstykke som fikk navnet Hoensbakk. Boligen ble da ombygd til sveitserstil. Bygningen ble ombygd til den utformingen den har i dag i 1919.
Bygningen har vært bolig for bestyreren ved fabrikken i mer enn hundre år. Sliperibestyrer Nils Heireth benyttet bygningen som bolig fra slutten av 1800-tallet og fram til 1912. Hans enke, Marie Heireth, bodde på Hoensbakk fram til 1919. Disponent Stephansen bodde her i årene etter, og deretter Erichsen, Johansen, Halvorsen, Rusten, Engebretsen og Wang. Boligen har vært i privat eie siden 2000-tallet.
Flere av fabrikkarbeiderne bodde på Vendelborg og Dynge, men det ble oppført arbeiderboliger like sør for fabrikkområdet rundt 1920. Det ble oppført åtte boliger sør for fabrikkområdet, med til sammen 16 leiligheter. Hver leilighet besto av kjøkken, stue og kammers i tillegg til hage med 1 mål jord. Alle leilighetene hadde innlagt vann og elektrisk lys. I de tilhørende uthusene var det vedbod og utedo. Boligene er oppført i enkel sveitserstil i kontrast til den påkostede direktørboligen.
Noen få ansatte fra Holmen ble med da fabrikken flyttet til Hellefoss i 1917. Det ble vervet fagfolk fra Sverige siden det var mangel på faglærte papirarbeidere. De nye arbeiderboligene ble bosted for de nye, svenske arbeiderne og området ble derfor kalt «Vesle-Sverige» på folkemunne.
Det ble også bygget flere boliger for de ansatte ved fabrikken etter andre verdenskrig for å få tak i kvalifisert arbeidskraft og ingeniører. Boligene for funksjonærene ble bygd i nærheten av direktørboligen.
Kulturmiljøet Hellefoss forteller historie om treforedlingsindustrien som har vært svært viktig i Buskeruds historie. Hellefoss er en av få bevarte treforedlingsfabrikker i fylket som fortsatt er i drift. Fabrikken kan vise til en historisk kontinuitet siden slutten av 1800-tallet.
Kulturmiljøet er en god representant for treforedlingsindustrien og har opplevelsesverdi og sjeldenhetsverdi. Kulturmiljøet omfatter både fabrikkbygningene og direktørboligen, og forteller dermed både viktig industrihistorie og sosialhistorie. Boligene for arbeiderne ligger sør for fabrikkområdet, men er fremstår som noe ombygd og er derfor ikke en del av kulturmiljøet.
Direktørboligen med adresse Øvre Hellefossvei 23 (gnr 79 bnr 115) er regulert til bevaring i reguleringsplan for Hellefoss boliggrend (vedtatt 2007).
Bent Ek: Fabrikken ved Hellefossen – Borregaard Hellefos 1898–1998
Øvre Eiker Kulturminneråd, Direktørvillaen på Hoensbakk
Einar Sørensen: Nedre Hoen gård, historieboka.no
Hellefoss Paper AS

HAKAVIK KRAFTVERK
Hakavik kraftverk i Øvre Eiker ble satt i drift i 1922 og produserte strøm til Drammenbanen. Kraftverket har vært viktig for landets infrastruktur og har stor vannkrafthistorisk betydning. Kulturmiljøet bidrar til å fortelle om statlig utbygging av landets infrastruktur og fremveksten av det moderne Norge. Det var utbyggingen og senere drift av kraftstasjonen som førte til veibygging og fremveksten av en liten bygd nord for kraftstasjonen.
Kulturmiljøet omfatter Hakavik kraftstasjon og et område tilknyttet kraftstasjonen i Øvre Eiker. Kraftstasjonen ligger på vestsiden av Eikern, ca. 10 km sør for eidet ved Fiskum og like ved grensa til Vestfold fylke.
Hakavik kraftstasjon ble bygget tidlig på 1900-tallet. Smia og snekkerverkstedet ble bygd først og var nødvendige forutsetninger for byggingen av selve kraftverket. Veien til kraftstasjonen ble anlagt vinteren 1916–1917 da byggingen ble påbegynt. Kraftverket ble satt i drift i 1922.
Den monumentale kraftstasjonen er tegnet av arkitekt Sigurd Brænne og er oppført i betong. Den rommer maskinsal, kontorer og koblingsanlegg. De originale aggregatene er bevart i maskinsalen. Turbinene er av typen Pelton. Tre av turbinene er levert av Myrens Verksted, mens den fjerde er fra Kværner Brug. Generatorene ble levert av NEBB, mens transformatorene fra 1922 er levert av Per Kure.
Kraftverket utnytter et fall på 389 meter fra Øksne til Eikeren. Det strekker seg en rørgate ned fra fjellkammen på Nesfjellet vest for kraftstasjonen og adkomstveien. Det er bevart rester etter trallebanen parallelt med denne. Det er en inntaksbygning på toppen av rørgata og enkelte andre driftsbygninger, i tillegg til dam.
Det ble bygd en overføringsledning fra Hakavik til Asker for å overføre strømmen til Drammensbanen. Overføringsledningen fra Hakavik går via Sundet koblingshus i nordenden av Eikern. Mastene fra 1922 er i hovedsak A-master, men også noen H-master i stål. Mastene står på betongfundament.
Kraftstasjonen medførte at det ble bygd vei og at det vokste fram en liten bygd nord for kraftstasjonen. Damvokterboligen ligger like i nærheten av kraftstasjonen.
STRØM TIL JERNBANEN I NÆRMERE 100 ÅR
Hakavik kraftstasjon ble bygget på bakgrunn av at Stortinget vedtok å elektrifisere jernbanen Kristiania–Drammen den 29. juli 1912. Dette var det første statlige initiativet for å elektrifisere jernbanen. Dette fikk stor betydning for samferdsels- og samfunnsutviklingen i Norge på 1900-tallet. Det var kun privatjernbaner som Tinnosbanen i Telemark som var elektrifisert tidligere. Staten kjøpte Hakavikvassdraget i 1914 og byggingen av kraftverket ble påbegynt i 1916. Hakavik kraftstasjon ble senere utvidet med et fjerde aggregat i 1936 i forbindelse med elektrifisering av jernbanen fram til Brevik.
Jernbanestrekningen videre til Kongsberg ble elektrifisert i 1929. Skollenborg transformatorstasjon, om lag fem kilometer sør for Kongsberg sentrum, ble også bygget i den forbindelse. Den nyklassisistiske transformatorstasjonen på Skollenborg er fredet etter kulturminneloven.
Statkraft drifter kraftverket i dag og anlegget er fortsatt i drift. To av de opprinnelige aggregatene er fortsatt i drift.
Kulturmiljøet omfatter både dam, rørgate, kraftstasjon, smie- og snekkerverksted og overføringsledning som for å gi et komplett bilde av kraftproduksjonen og kraftoverføringen. Kraftverket la grunnlaget for at det dannet seg et lite lokalsamfunn rundt kraftverket. Damvokterboligen og boligene like ved kraftstasjonen er derfor også en del av kulturmiljøet for å gi et helhetlig bilde av miljøet rundt kraftverket.
Kraftverket er et enestående komplett og tidstypisk kraftverk fra 1920 tallet. Det er også et eksempel på en helhetlig utbygging og driftsenhet. Kraftverket har høy pedagogisk verdi. Tre av de fire opprinnelige aggregatene er i bruk, stasjonen er bygningsteknisk og installasjonsmessig nært opprinnelig, samt representativ for sin tids bygg-, maskin- og elektroteknikk. Mastene, som er en del av overføringsledningen, er godt bevart med opprinnelig teknisk utstyr og mastene er blant de eldste kraftoverføringsanleggene i Norge som fortsatt er i drift.
Hakavik kraftstasjon vurderes oppført i Statkrafts landsverneplan (under utarbeidelse), mens overføringsledningen fra Hakavik til Asker, inkludert Sundet koblingshus på Sundhaugen, er oppført i Norges vassdrags- og energidirektorats temaplan Kraftoverføringens kulturminner.
Statkraft: Landsverneplan (under utarbeidelse)
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kraftoverføringens kulturminner
Norges vassdrags- og energidirektorat: Kulturminner i norsk kraftproduksjon