Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
KULTURMILJØET AKER-SMØRGRAV-BERG
Kulturmiljøet Aker-Smørgrav-Berg omfatter et jordbruksområde på begge sider av Vestfosselva og er en god representant for jordbruksområdene på flatbygdene. Strukturen i landskapet er bevart, her er dessuten mange eldre verneverdige bygninger. Den vestre delen av kulturmiljøet med gårdene Berg og Sem har sin historie tilbake til jernalderen, med en mengde arkeologiske funn. Funnene peker mot at stedet har hatt sentralfunksjoner i yngre jernalder med indikasjoner på spesialisert håndverk og handel. Det har blant annet blitt funnet gjenstander fra vikingtokt. Området har stor tidsdybde.
BELIGGENHET
Kulturmiljøet omfatter et område på begge sider av Vestfosselva mellom Hokksund og Vestfossen i Øvre Eiker.
Storparten av området er flatt og fulldyrka jord, men i vest ligger Bergshaugen som et markant høydedrag. Kulturmiljøet inneholder rundt 30 middels store gårder, omtrent like mange på hver side av elva.
BESKRIVELSE
Området er beskrevet som følger i Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud:
Et åpent slettelandskap hvor slake, fulldyrkete terrengformer dominerer den brede dalbunnen. Vestfosselva er selve nerven i landskapet og er et vakkert linjedrag med frodige randsoner i et ellers åpent og homogent landskap. Parallelt med elva finnes et annet viktig linjedrag, nemlig Volstadveien, med velholdte gårdstun på rad og rekke. Bergshaugen og høydedraget videre nordover avslutter landskapsrommet i vest med en klart markert høyde godt synlig i det ellers flate landskapet.
¤ Administrativt sentrum
Berg og Sem var fra middelalderen Eikers administrative sentrum, med tingstue og kirkested på Berg og adelig setegård på Sem. Arkeologiske funn tyder på at Sem og Berg har hatt funksjon som sentralgårdsområde i Eiker også i yngre jernalder og har hatt fast gårdsbosetning tilbake til bronsealderen. Trolig er den historisk kjente tingstua også en videreføring som tingsted fra vikingtid eller eldre. Tidlig på 1200-tallet tilhørte Sem ridderen Svend Basse, antatt stamfar til lensherren på Akershus og eier av Sem og Fossesholm på midten av 1500-tallet, Peder Hanssøn Litle. Sem var setegård for Eikers første lensherre i 1388 og var fortsatt setegård i 1628 da Ove Gjedde, lensherre og admiral, fikk bygd et renessanseslott med tilhørende bygninger og hageanlegg. Slottet som ble kalt Kongens hus, stod bare fram til 1684, men granittblokkene fra slottets kjeller fortsatt ligger midt på sletta der det på 1970-tallet ble bygd nye hus.
Den første dokumenterte eieren av Berg var Solve på Berg som omtales som en av kongens håndgangne menn i 1347. I middelalderen lå det en kirke på Bergshøyden, som ut fra funn og beskrivelser var en steinkirke og trolig Eikers eldste. Den er omtalt som sognekirke fram til 1418 og omtales siste gang som stående bygning i 1575. Dette var også Eikers sentrale tingsted fram til inndelingen i fjerdinger på 1400-tallet og våpenting for leidangen. Setestua på Berg er omtalt i 1380. Selv om både Berg og Sem er sentrale gårder fra høymiddelalderen, strekker denne statusen som bygdas administrative, rettslige og kultisk/religiøse sentrum trolig enda lenger tilbake i tid, trolig til yngre jernalder.
¤ Eldre historie
Høydedraget fra Sem over Berg og til Spæren har vært et attraktivt område for tidlig jordbruksbosetning. Det har ikke blitt utført arkeologiske utgravninger på Berg eller Sem, men en rekke metalldetektorfunn og en kartlegging med georadar forteller oss noe om stedet tidlige historie.
Georadaren påviste et stort utpløyd gravfelt langs den såkalte Sølvveien med 15 markante avtrykk av runde hauger med fotgrøfter.I tillegg ble det kartlagt flere forhistoriske hus og bosetningsområder, trolig fra jernalder og opp til middelalderen. Den ene bygningen er et langhus på hele 30 meter, som er omgitt av mindre bygninger og et 20-talls groper hvorav flere kan være grophus. Det er funnet en traktformet ende av en draktnål her som viser til gårdens eldste historie. Det er ett av 12 gjenstandsfunn av bronse fra bronsealderen som er funnet i Buskerud.
Registreringer og utgravning ved Jutebrua på Spæren og Fåsen har også dokumentert tykke, fossile åkerlag fra eldre bronsealder under dagens dyrket mark. Spredte funn fra romertid i form av bøylespenner, samt draktspenner fra merovingertid og vikingtid på Sem, stammer fra de utpløyde gravene og de påviste boligene fra jernalderen. I tillegg finnes produksjonsavfall fra metallarbeid, betalingssølv i form av klipte sølvstykker og arabiske mynter fra ca. år 800. Det er også samlet inn et antall vektlodd fra vikingtid og middelalder og videre opp i etterreformatorisk tid.
Dette kan tyde på at Berg og Sem har vært gårder med sentralfunksjoner i vikingtid som har kunnet arrangere markeder og tiltrekke seg spesialiserte håndverkere og handel, kanskje involvert i produksjon til markedsplasser som Kaupang utenfor Larvik. Av synlige kulturminner fra jernalder er bare gravfeltet på vestsiden av Bergshøyden bevart.
¤ Gårdstunene
Byggeskikken er dominert av bygninger typisk for flatbygdene fra 1800- og 1900-tallet, med noen få 1700-talls hovedbygninger. Mest utbredt er firkanttun med hvitmalte innhus og rødmalte driftsbygninger/enhetslåver og mange store trær i tunene. Vi har valgt ut to gårdstun som blir nærmere omtalt.
¤ Vollstad
Den nordre Vollstad-gården, gnr. 20 bnr. 2, har et firkanttun åpent mot Voldstadveien i vest, bestående av våningshus, sidebygning og driftsbygning. Det eldste huset i tunet er våningshuset, som kan være fra slutten av 1700-tallet. Det er en stor toetasjes panelt tømmerbygning med midtgangsplan. Sidebygningen fra 1917 er en lang og smal bygning i halvannen etasje, med bryggerhus og drengestue i panelt tømmer, vedskjul og vognskjul i bindingsverk. Driftsbygningen fra 1937 inneholder fjøs og stall i teglstein og låve i bindingsverk, delvis bygd av tømmer fra den gamle låven. Stabburet ble revet i 1950-åra. Dette er et typisk tun på en middels stor gård på flatbygdene.
¤ Berg
Det er i dag fem Berg-gårder, oppstått ved deling av en stor gård med tunet plassert lengst nord på den høyestliggende delen av Bergshaugen. Så vidt en vet var gården udelt fram til 1830. Da ble den delt i to, mellom to brødre. Våningshuset fra 1700-tallet ble også delt. Den nordre delen ble en del av våningshuset på bnr. 3, men er seinere revet. En ny nordre del ble bygd i 1832 på den gamle grunnmuren. Bygningen framstår i dag som en lang toetasjes panelt og umalt tømmerbygning. Den søndre delen har spor etter en svalgang.
Det søndre bruket ble delt i fire jamstore deler, mens det nordre bruket ble delt i to, også de omtrent like store. Disse delingene foregikk i 1840-åra og rundt 1880. Fem av bruka ble liggende oppe på Bergshaugen, mens bnr. 3 ble bygd opp lenger sør, på sørsida av veien. Firedelingen foregikk ved at hvert av bruka fikk sitt eget tun med egne hus.
Det opprinnelige tunet ble altså delt i to, og det skjedde på en annen måte. Her ble gårdsplassen sameie. Det gamle våningshuset ble brukt av begge eiere, bnr. 5 hadde den nordre delen og bnr. 11 den søndre. Stabburet ble liggende på bnr. 11, men bnr. 5 fikk bruke annen etasje. Den gamle låven som lå nord i tunet ble overtatt av bnr. 11, mens bnr. 5 bygde en ny enhetslåve sør i tunet. Bryggerhuset ble delt ved at bnr. 5 fikk bryggerhusstua, bnr. 11 vedskjulet. Rullebua brukte de sammen.
Ved utskifting i 1950-åra ble bnr. 5 flyttet ut mot nordvest, langt utenfor tunet. Her ble det bygd opp med nye hus. Driftsbygningen fra 1885 i det gamle tunet ble revet. På samme tid ble bnr. 1 og 3 slått sammen.
¤ Sølvveien
Gjennom kulturmiljøet, over Bergshaugen, Sem og videre mot Hokksund, finner vi rester av det som i dag kalles Sølvveien. Sølvveien ble anlagt av Christian IV og regnes i dag for å være Norges eldste kjørevei. Opprettelsen av Kongsberg Sølvverk i 1624 gjorde det nødvendig å etablere en god kjørevei for å transportere Sølvmalmen til Hokksund, og videre ut derfra på Drammenselva. Da den var ferdig strakte veien seg fra Kongsberg, via Hokksund, Bragernes og helt frem til Christiania.
VERNEVERDI
Kulturmiljøet Aker-Smørgrav-Berg er en god representant for jordbruksområdene på flatbygdene. Strukturen i landskapet er lite endret, med svært få bygninger uten tilknytning til landbruk, og heller ingen andre større inngrep. Her er mange godt bevarte tun med eldre verneverdige bygninger. Området viser hvordan et jordbruksområde på flatbygdene utviklet seg fram til første halvdel av 1900-tallet.
Kulturmiljøet har stor tidsdybde og en sentral rolle i Eiker-bygdenes historie og utvikling. De nye funnene og undersøkelsene som er gjort på Sem tyder på fremveksten av et lokalt og kanskje regionalt maktsentrum i vikingtid, med paralleller til tilsvarende utvikling av sentralgårder, eksempelvis på Okholm i Danmark. De nye funnene tyder på at området har hatt en mer sentral rolle i Viken-området i vikingtid enn tidligere kjent, og som ikke reflekteres i middelalderens skriftlige kilder om vikingtiden. Når det gjelder skriftlige kilder om middelalderen ser derimot Sem og spesielt Berg ut til å ha hatt en funksjon som administrativt sentrum frem til ut på 1400-tallet, mens Haug kirke og prestegård samtidig ser ut til å bli et tydelig geistlig sentrum. De fredete kulturminnnene er avmerket på kartet.
NYTTIGE KILDER
Buskerud fylkeskommune: Fagrapport for arkeologiske kulturminner og kulturmiljøer i Øvre Eiker kommune utført i forbindelse med kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer i 2015
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune: Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i Buskerud (rapport 1999)

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Langstølene på fjellet i Hallingdal forteller en viktig del av fylkets jordbrukshistorie. Trettestølane
og Nystølane i Ål er gode eksempler på stølslag i høyfjellet, med den opprinnelige eiendoms- og
bebyggelsesstukturen godt bevart. De første stølene ble trolig ryddet tidlig på 1500-tallet. Helt fra
1600-tallet har stølsvollene vært slått, og mange av dem ble oppdyrket på 1900-tallet.
BELIGGENHET
Trettestølane og Nystølane ligger rundt ei mil nord for Lia-gardane i hoveddalføret i Hallingdal, som de hører til.
BESKRIVELSE
¤ Stølene
Trettestølane og Nystølane er blant flere stølslag som ligger på høyfjellet lengst nord i Ål, rundt 1150 moh. De første stølene ble trolig ryddet tidlig på 1500-tallet. Helt fra 1600-tallet har stølsvollene vært slått, og mange av dem er oppdyrket, særlig fra midt på 1900-tallet. I dag er det over 600 dekar dyrka mark. I 2010 var fortsatt 12 støler på Trettestølane og Nystølene i drift. Dette er langstølene til gårder i Liagardane og ved Sata. Stølssameiet har et areal på rundt 17 km2, som går fra 900 moh. til over 1500 moh.
På 1700- og 1800-tallet ble det stadig flere som brukte stølene, og det ble etter hvert knapt med beite. I 1890 ble det ved et såkalt hamneskjønn bestemt hvor mange dyr som kunne beite her. I dette sameiet var det tillatt å ha 15 hester, 270 kyr og 340 småfe.
Her er en blanding av eldre og nyere bygninger. Det store innslaget av nyere bygninger kan forklares med at det fortsatt er drift på stølene. Dette er blant de mest aktive stølslaga i kommunen, og dermed også i hele fylket.
¤ Fjellkirke
Nystølkyrkja kan nevnes som et spesielt kulturminne. Dagens kirke er fra 1950-åra, men den første kirken her ble bygd i 1895.
VERNEVERDI
Trettestølane og Nystølane i Ål er gode eksempler på stølslag i høyfjellet, med den opprinnelige eiendoms- og bebyggelsesstukturen godt bevart. Store arealer er oppdyrket på 1900-tallet, samtidig som det også er en del nyere stølsbebyggelse. Dermed viser disse to stølslaga også den nyere delen av stølshistorien, som er viktig for å forstå utviklingen innenfor jordbruket i Hallingdal.

Kulturmiljøet er vurdert til å ha regional verdi, jf. Oversikt over verneverdige kulturmiljøer som forteller viktige deler av Buskeruds historie (Kulturminnekompasset, Buskerud fylkeskommune 2017).
Lenke:
Jordbrukslandskapet i Leveld i Ål er en god representant for fjellbygdene i Buskerud og forteller en
viktig del av fylkets jordbrukshistorie. Leveld er et helhetlig jordbrukslandskap der eiendoms- og
bebyggelsesstruktur er bevart, og med mange eldre bygninger og kulturlandskapselementer som
rydningsrøyser og steingjerder. Det er svært lite nyere bebyggelse utenfor tunene slik at
kulturlandskapet har et helhetlig preg.
BELIGGENHET
Leveld ligger i en sidedal til hoveddalføret Hallingdal, rundt 15 kilometer fra kommunesenteret Sundre i Ål.
BESKRIVELSE
Det mest karakteriske for landskapet i Leveld er den bevarte eiendomsstrukturen som strekker seg fra
høyfjellet og ned i bygda. Det er nærmere omtalt i avsnittet om innmarka.
¤ Navnet Leveld
Leveld kommer av “leikvollr”, som betyr et sted for leik og dans. Leikvoll-navnet, som også finnes i Gol og Torpo, er brukt på sentrale gårder av høy alder. Trolig var det en leikarvoll midt i bygda. Her var det opprinnelig navn på den gården som i dag heter Oleivsgard. De to navna ble brukt om hverandre på 1700-tallet.
¤ Gårdshistorien
Sannsynligvis var Leveld tett bebygd før Svartedauden, men ble etterpå helt avfolket. De fleste gårdsnavna må komme fra tida før Svartedauden, og er trolig fra tidlig middelalder. De eldste gårdene er trolig Haug, Leveld (Oleivsgard) og Håheim. Mange av gårdene med endinga -gard er sikkert utskilt fra en eldre gård. På 1500-tallet var flere gårder i Leveld underbruk til gårder nede i hoveddalen. I perioden rundt 1600 ble de fleste gårdene i Leveld tatt opp igjen som egne bruk.
¤ Innmarka
Kulturmiljøet Leveld omfatter den sentrale delen av bygda, som er ei levende jordbruksbygd med rundt 50 gårder. Jordveien på alle gårdene er i bruk. Hovedveien går nede i dalbunnen, mens de fleste tunene ligger på rekke langs den øvre og eldste bygdeveien i den sørvendte lia. Det er innmark både ovenfor og nedenfor tunene, men det meste av den fulldyrka marka ligger på nedsida. På oversida er det mest beitemark, og noen av teigene er delvis gjengrodd med bjørk og einer i den øverste delen. Enda høyere opp ligger noen heimstøler.
Dalbunnen ligger ca. 680 m.o.h., mens den øverste delen av innmarka går opp til rundt 900 m.o.h. Teigdelinga er karakteristisk, med lange smale teiger som strekker seg fra elva Votna i dalbunnen opp på begge sider, med steingjerder som grense mellom gårdene. Mange av steingjerdene ble anlagt da mye av jorda ble fulldyrket tidlig på 1900-tallet. Dalsida sør for Votna er bratt og kledd med barskog, kun med enkelte heimstøler.
De østligste og vestligste delene av kulturmiljøet har mer
preg av ei vanlig fjellbygd.
¤ Tun og hus
Som nevnt ligger de aller fleste tunene på rekke langs den øvre bygdeveien. Mange av dem ligger tett inntil nabotunet. I tunene er det mange eldre bygninger, men de aller fleste gårdene har nyere våningshus og driftsbygninger, som på grunn av sin størrelse og antall setter preg på landskapet. Den intensive jordbruksdrifta har ført til modernisering og nybygg, særlig når det gjelder driftsbygninger.
Veslegard utmerker seg spesielt ved å ha nesten bare eldre bygninger. Her er stue, kårstue, loft, stall med trev, skåle og sammenbygd låve og fjøs. Utenfor tunet står ei badstue og ei smie.
VERNEVERDI
Leveld er et helhetlig jordbrukslandskap der eiendoms- og bebyggelsesstruktur er beholdt, og med mange eldre bygninger og kulturlandskapselementer som rydningsrøyser og steingjerder. Det er svært lite nyere
bebyggelse utenfor tunene slik at kulturlandskapet har et helhetlig preg.
NYTTIGE KILDER
Fylkesmannen i Buskerud og Buskerud fylkeskommune:
Nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap i
Buskerud (rapport 1999)
Forslag til skjøtselsplan utarbeida i forbindelse med
utvalgte kulturlandskap

Da sildefisket langs Karmøykysten og sletta tok seg opp rundt 1830 ga grobunn for bebyggelse langs Smedasundet i Haugesund. Den første bebyggelsen her var rettet mot sundet, og har preg av å vokse nærmest organisk ut fra havnevirksomheten. Typiske trekk ved denne bebyggelsen er at den har langside mot sjøen, er oppført i bordkledd bindingsverk og har to fulle etasjer. Det var god plass mellom bygningene og ofte bryggekant mellom huset og sjøen. Denne måten å utnytte arealene på var plasskrevende, noe som etter hvert førte til fortetting ved at det ble bygget nye sjøhus på tvers mellom de opprinnelige på langs.
Den første reguleringsplan for Haugesund ble godkjent av kongen i statsråd i 1854, denne ble imidlertid som papirbestemmelse å regne. Etter at Haugesund ble ladested ble det utarbeidet en ny reguleringsplan av G.N. Tausan, som ble godkjent i 1957. Den nye reguleringsplanen gjaldt for sentrum på fastland, Risøya og Hasseløy, og planla at bebyggelsen skulle utvikle seg i form av et rutenett. I planen ble ei gate, som senere fikk navnet Torggata, planlagt noe bredere enn de andre gatene. Hensikten var at denne gata skulle kunne stoppe eventuelle bybranner.
Fra før var det lite bebyggelse og få gater i Haugesund. Det var Smedasundet som var byens naturlige «hovedgate», og det meste av den eksisterende bebyggelsen lå langs sundet. Utover andre halvdel av 1800-tallet utviklet Strandgata seg til ei sentrumsgate, hvor butikker ble lokalisert og byens økonomiske elite bodde.
I 1896 ble det innført ny bygningslov som gjaldt for alle byer bortsett fra Kristiania, Bergen og Trondheim. Etter denne loven ble brannvern strengere, og det ble blant annet påbud om brannvegg eller minimum fem meter avstand mellom hus. Sør for Aasebygata kan man tydelig lese av bebyggelsen at man valgte å innføre større avstand mellom husene. I tillegg benyttet man seg av lovens adgang for tilbaketrukne byggelinjer.
1904 ble det innført murtvang i alle norske byer. For Haugesunds del ble det etter denne loven oppført noen nye bygg i mur, men ettersom store deler av sentrumsområdene allerede var bygget ut fikk ikke murbygningene dominere bybildet.
Etter hvert tok Haraldsgata over funksjonen som byens hovedgate. Gata ble bygget ut fra rundt 1870, og fikk fra rundt 1890-tallet stadig tilvekst av handelsvirksomhet.

Hasseløys utgangspunkt er sammenfallende med Haugesund bys utgangspunkt (se under Haugesund sentrum). I 1796 ble utstett en gjestgiverbevilling til Hans Henrik Irgens for gjestgiveri på Hasseløy. Denne ble overdratt til nye eiere flere ganger fremover mot 1840-tallet da bysamfunnet begynte å vokse frem. De fleste gjestgiverene drev også krambu og i noen grad sildetilvirkning.
Den første bebyggelsen på Hasseløy oppsto langs sjøen der havneforholdene var best. Dette var langs søndre del av østsiden inn mot Smedasundet (Sjøhuskleiven), langs sørsiden ut mot Kryssen og i Hansavåg ut mot Vibrandsøysundet. Bygningene som ble bygget her var sjøhus bygget for sildesalting, men med boliger i 2.etasje eller i bakkant. I Sjøhuskleiven ble på 1840-tallet således bygget en rekke karakteristiske kombinerte sjø- og bolighus med langsiden mot sjøen og brygger foran. Husene var bygget i bindingsverk, mens de delene av bygningenes 2.etasje som var satt av til bolig var laftet. Bak sjøhusbebyggelsen og langs Haugesjøen i øst der det var grunt og mindre egnet for sjøhus, oppsto mer tilfeldig småhusbebyggelse for folk som flyttet til Haugesund for å jobbe. Mange av disse tok husene sine med seg slik at denne bebyggelsen har et stort innslag av tilflyttede, eldre gårdshus fra distriktet. Bak sjøhusene langs Kryssen i sør ble der fra 1850-tallet bygget enkelte bedre bolighus for noe mer velstående borgere. I 1856 laget kaptein G. N. Taussan Haugesunds byplan for Haugesund som siden ble fulgt. Planen har karakteristisk kvadratur strukket over både fastlandssiden og de to byøyene, men i flere tiår etter dette forble Hasseløys bygningsmasse samlet langs sjøen mens resten av øyen var dekket av marker.
I 1872 ble Hasseløy landfast da den første Hasseløybroen ble bygget like sør for Haugesjøen. Dette var en vippebro av tre slik at seilskuter kunne bukseres gjennom sundet. Samtidig ble Brugaten opparbeidet som første gatestykke på Hasseløy. Tre år etter ble havnen i Haugesjøen skjermet ytterligere ved at molo mellom Hasseløy og Svinholmen ble bygget. Etter dette ble dagens gatekvadratur (fra byplanen fra 1856) gradvis utbygget. Som i byen for øvrig skjøt utviklingen fart på 1890-tallet og Hasseløy fikk raskt syv noenlunde regulære bykvartal med karakteristisk, nøktern sveitserbebyggelse ute langs gaten og bakgårder med uthus og delvis mindre verksteder innover i kvartalet. Husene ble typisk bygget i én- eller to etasjer pluss loft, og typisk med luft mellom. Sammenhengende gårdsbebyggelse finnes kun i mindre grad. Flere av kvartalene har de for Haugesund så karakteristiske hjørnegårdene med varianter av tårn, hjørnekarnapp, buet kledning og lignende. På Høyden bak Sjøhuskleiven ble også bygget et par store villaer med omfattende hager i kontrast til den tette bebyggelsen for øvrig. Da Haugesund gikk inn i en meget rask ekspansjonsperiode under første verdenskrig, var kvadraturen langt på vei ferdig utbygd, og Hasseløy fikk derfor ikke det samme store innslaget av jugendbebyggelse som byen forøvrig. En av Norges største jugendbygninger skulle likevel havne på Hasseløy.
Sildevirksomheten var Haugesunds eksistensgrunnlag på midten av 1800-tallet. Vårsildfiske foregikk like utenfor byen, silden ble tatt inn til sjøhusene, saltet i tønner og siden utskipet i seilskuter typisk til Østersjølandene.
Sildesalting foregikk på en lang rekke sjøhus på Hasseløy, -særlig i Sjøhuskleiven, langs Kryssen og i Hansavåg. Utover fra århundreskiftet skilte en sildeksportør seg ut i norsk sammenheng og det var Steffen Staalesen (1870-1925) på Hasseløy. Dennes sildevirksomhet var i tiden frem mot første verdenskrig byens største arbeidsplass og Staalesen var blant byens rikeste menn. Under første verdenskrig mer enn firdoblet prisene på saltet sild seg fra 1914 til 1916 som et resultat av Tysklands ønske om å sikre seg silden til sine matlagre, og Englands ønske om å forhindre dette ved kjøpe opp sild via norske stråmenn. England lykkes å kjøpe 2/3 av fangskvantumet i 1916 uten å ha noen plan om å bruke silden. Den engelske silden ble derfor liggende lagret i Norge i årevis til den tilslutt ikke lengre kunne brukes som menneskemat. Få tjente mer på dette enn storeksportør Staalesen. På Hasseløy ble markene i vest tatt i bruk for å lagre hundretusenvis av sildetønner lagvis. På grunn av det gode resultatet i 1916 begynte Staalesen å bygge Norges største sjøhus ut mot Vibrandsøysundet i vest. Det nesten likesidede sjøhuset med mansardtak har typisk murjugenduttrykk ikke ulikt det man finner i Ålesund, men har gigantdimensjoner, -hele 5 etasjer pluss loft. Da ”Staalehuset” sto ferdig i 1919 var imidlertid det korte sildeboomet erstattet av krisetider og Staalehuset ble knapt tatt i bruk før det var slutt. Staalesen døde som en slagen mann i 1925 og Staalehuset ble stående ubrukt og etter hvert i forfall like frem til 1980-tallet da det ble rehabilitert og tatt i bruk til andre formål enn sildetilvirkning.
Sildevirksomheten gikk på slutten av 1800-tallet gjennom en revolusjon ved at eksport av fersk, iset sild (isesild) i kasser til Europa i løpet av kort tid ble like viktig som eksport av saltet sild i tønner, -mye ansporet av forutsigbarheten i transportleddet som fulgte overgangen fra seil til damp og at England ønsket silden fersk til røyking av kippers. Sildeaktiviteten som fulgte isesilden var annerledes og mye mer intens enn sildesaltingen på grunn av tidspresset fra silden ble fisket til den måtte være ferdig pakket og lastet slik at dampskipet (”isabåten”) kunne komme seg av gårde. For bebyggelsen på land medførte dette flere forandringer. Først og fremst ble åpne brygger og kaier der selve isingen og lastingen av isabåten kunne foregå viktig. Andre element var lokaler for midlertidig innkvartering av større lossegjenger og ”ishus” for lagring av is som ble skåret ut i ferskvann, -gjerne i fjordene og fraktet til byen. Det mest iøyenfallende elementet var likevel de såkalte ”kassala’ene”, -store midlertidige bygningsvolumer med saltak som kort og godt besto av forhåndsproduserte kasser og lokk som var innrettet slik at de raskt kunne demonteres og forsyne bryggene.
I Haugesund satte isesilden særlig preg på Hasseløy der sjøhusbebyggelsen hadde en stort innslag av åpne brygger i motsetning til på fastlandssiden der sjøhusene stort sett lå vegg i vegg. Der ble iset for en lang rekke eksportører på ulike brygger, men særlig i Sjøhuskleiven, Lothebryggen og utover mellomkrigstiden på Staalehuskaien og på Svinholmen i nordøst der Br. Lothe bygget opp et anlegg særlig tilpasset ising og salting. Herfra utrustet også firmaet sine fiskefartøy for ekspedisjoner til Island og i en periode på 1930-tallet også hvalfangsekspedisjon med det mindre kokeriet ”King” og hvalbåter.
Sildevirksomheten medførte også et stort behov for tønner og sildekasser. Haugesund hadde på 1930-tallet rundt 15 bøkkerverksted og flere kasseprodusenter der de fleste lå på Hasseløy og Risøy. I mellomkrigstiden overtok større tønnefabrikker størstedelen av tønneproduksjonen. På 1930-tallet var Johannes Østensjø & Co. med fabrikker i Hansavåg på Hasseløy og i Dimmelsvik i Kvinnherad blitt Skandinavias klart største tønneprodusent. Fabrikken i Hansavåg ble stadig påbygd og utvidet og la først ned på 1990-tallet.
Hasseløy hadde også flere mindre hermetikkfabrikker, men produksjon av blikkembalasje til hermetikkindustrien skulle bli viktigere. Haugesunds Blikkemballagefabrik (”Blikken”) ble etablert ved Haugesjøen i 1910 og ble i mellomkrigstiden en viktig arbeidsplass, særlig for kvinner.
Sildevirksomheten i byen ebbet ut rundt 1960, men på Hasseløy forsvant aldri silden helt. Kyvig & Co. AS i Hansavåg tilvirker i 2011 fortsatt sild.
Skipsbygging ble tidlig et spektakulært unntak fra Hasseløys næringslivs øvrige fokus på sild. På 1860-tallet var der et mindre skipsverft på Hasseløy i Haugesjøen, og et på faststlandssiden av Haugesjøen, -under Havnaberg. Det førstnevnte gikk konkurs i 1868, men i 1870 kjøpte den da 19-årige skipsbygger John Hauge (1851-1929) med utdannelse fra Bergen og England restene av verftet og i 1873 også verftet på fastlandssiden. Dyktige Hauge sysselsatte i de følgende årene rundt 150 mann og bygde store seilskip på begge sider av Haugesjøen samtidig. De store treseilskipenes æra gikk likevel mot slutten. Fra 1878 ble ikke flere slike skip bygget og Haugevervens verksomhet gikk over til å være reparasjoner og vedlikehold. Verftet i Haugesjøen gjenoppsto likevel i 1907 som Hauges Jernskibsbyggeri og bygget en liten serie motordrevne lokalrutebåter for Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane frem til det gikk endelig konkurs i 1932.
Br. Lothe drev frem til 1950-tallet en omfattende sildeeksport på Tyskland fra sitt anlegg på Svinholmen nord på Hasseløy. Etter andre verdenskrig kjøpte man inn en britisk flytedokk for å vedlikeholde fiskefartøy. Br. Lothe AS Flytedokken ble snart et hektisk verft som i 1956 leverte sitt første nybygg. Da verftet endelig ble nedlagt i 1982 hadde man bygget hele 40 småskip av ulik type der mange fortsatt er i fart.
Tiden etter første verdenskrig var en stille periode for byggebransjen i Haugesund på grunn av at depresjonen etter første verdenskrig rammet sjøfartsbyen særlig hardt. Hasseløy ble i 1919 tilført et større aldershjem (”Sjømenns Aldershjem”), men siden ble boligstrøkene på Hasseløy knapt tilført noe før ut på 1950-tallet. Da ble markene vest på øyen bygget ut med typiske, frittliggende flermannsboliger langs gater som ikke fulgte kvadraturen men i stedet landskapet. I 1954 ble den gamle Hasseløybroen erstattet av en ny bro i betong tegnet av arkitekt Erling Viksjø. Siden fulgte en ny periode med liten byggeaktivitet frem til sent 1980-tall da all den gamle bebyggelsen langs Hasseløys sørside mot Kryssen gradvis ble erstattet av tre boligprosjekter med delvis postmoderne, sjøhusinspirert uttrykk. På 1990-tallet brant halve den bevaringsverdige Sjøhuskleiven og ble erstattet av et boligprosjekt med svært tydelig sjøhuspåvirkning. I byggeboomet etter årtusenskiftet er Hasseløy tilført to større boligprosjekter med tidstypisk uttrykk, -ett på tomten etter blikkembalasjefabrikken ved Haugesjøen og et som en serie syv etasjer høye blokkvolum langs Vibrandsøysundet i vest. Pr.2011 er også de gamle industriområdene nord på Hasseløy (som tidligere rommet Johannes Østensjø & Co. AS’ tønnefabrikk og verftet Br. Lothe AS Flytedokken) under omregulering til en blanding av bolig og offshorerelatert næring.
Hasseløy har dessverre mistet store deler av den tidligere så viktige sjøhusbebyggelsen. Kun i Dokken (som i dag er museum) like nord for Hasseløybroen (ett sjøhus), i søre halvdel av Sjøhuskleiven / Lothebryggen (fire sjøhus) og i Hansavåg (to sjøhus) finnes i dag sjøhusene. I tillegg kommer det unike Staalehuset i en kategori for seg selv. Museumshusene i Dokken blir vedlikeholdt godt. Sjøhusene i Sjøhuskleiven er blant byens eldste bebyggelse. Det nordligste sjøhuset lengst nord er pr.2011 nylig svært omfattende restaurert og pga dårlig tilstand delvis gjenoppbygget. De øvrige tre har alle et restaureringsbehov. Av de to sjøhusene i Hansavåg er ett i svært dårlig stand med delvise sammenrasninger, men ett er i ferd med å settes i stand som enebolig etter lang tids forfall.
Det gamle boligstrøket på Hasseløy er generelt i god stand med svært lite frafall av gamle hus. Flere av husene bærer preg av fasadeendringer gjennom tidene, men flere har også sine originale fasader intakt. Samtidig har strøket gått gjennom et oppsving fra 1990-tallet og frem mot i dag med påtakelig tilflytting av barnefamilier i et strøk som før dette var dominert av eldre. Dette har medført at flere hus nå tilbakeføres til opprinnelig fasadeuttrykk.
Hasseløys to store, markante murbygninger, -Staalehuset og sjømannshjemmet er begge i god stand. Staalehuset er delvis i bruk til kulturformål og arrangementer, mens aldershjemmet pr.2011 nylig er ferdig rehabilitert som ordinære leiligheter.

Aksjeselskapet Solberg Spinderi ble grunnlagt i 1818 under navnet Drammens Bomuldsspinderi.
Bedriften flyttet til Solbergelva i Nedre Eiker i 1821 for å bruke vannkraftressursene her. Tettstedet
Solbergelva er vokst frem rundt Solberg Spinderi og bedriften har i stor grad bidratt til framveksten
av lokalsamfunnet. Solberg Spinderi er et godt bevart industrianlegg som forteller om den tidlige
industriframveksten i Nedre Eiker og i Buskerud.
Kulturmiljøet ligger i Solbergelva i Nedre Eiker. Kuilturmiljøet omfatter den gamle industribebyggelsen på
Solberg Spinder, arbeiderboligene vest for industriområdet og funksjonærboliger øst for industriområdet. Teknisk-industrielle installasjoner i elva opp til vannene i skogen nord for anlegget er også en del av kulturmiljøet.
Solberg Spinderi har vært en viktig industriarbeidsplass i kommunen i over hundre år, og en anerkjent tekstilprodusent langt ut over landets grenser. Bygningsmassen i fabrikkområdet er oppført i tidsrommet 1821-1959, og bebyggelsen gir et godt bilde på bedriftens utvikling fram til produksjonen opphørte i 2007. Solberg Spinderi flyttet da produksjonen ut av landet, men bedriften eksisterer fortsatt og har fremdeles fabrikkutsalg i Solberg Spinderis lokaler. Drammenskjøpmannen Hovel Helseth var gründeren som stod bak etableringen av spinneriet. Etter en kort driftsperiode i Drammen ble det besluttet at virksomheten skulle flytte til Solbergelva der det lå til rette for å utnytte vannkraften fra Solbergvassdraget. Hans Nielsen Hauge skal ha vært delaktig i denne beslutningen.
I 1883 kjøpte Solberg Spinderi Solberg gods av dr. Kamstrup i Drammen. Godset omfattet ca. 700 mål dyrket mark og ca. 20 000 mål skog, og hadde en besetning på ca. 20 hester og ca. 80 kyr. Eiendommen omfattet også et teglverk, som var et av de største og mest moderne i distriktet, samt et sagbruk. Solberg Spinderi ble med dette kjøpet et «bruk» med flere virksomheter som ble drevet parallelt.
Spinderiets trebygning ble i 1854 avløst av et nybygg i teglstein på vestsiden av Solbergvassdraget. Dette er senere betydelig utvidet og påbygd en rekke ganger (1876, 1914, 1938, 1952 og 1959). På nedsiden ligger veveriet fra 1914, ett av få bevarte industribygg i jugendstil. Begge bygg har høy arkitektonisk kvalitet og er viktige landemerker og symbolbygg i kommunen.
Kulturmiljøet omfatter også en rekke andre bygninger som bidrar til å supplere historien om Solberg Spinderi. Arbeiderboligene er nærliggende å trekke fram som godt bevarte og markante bygninger som tydelig har en historie knyttet til Spinderiet. Det finnes både arbeiderboliger og boliger for funksjonærene i nærheten av Spinderiet.
Kulturmiljøet Solberg Spinderi er kanskje det viktigste teknisk-industrielle kulturmiljøet i Nedre Eiker. Solberg Spinderi har vært en betydningsfull hjørnesteinsbedrift som la grunnlaget for en lokalsamfunnsutvikling i Solbergelva i Nedre Eiker. Anlegget representerer også industriframveksten generelt i Buskerud ved at Solberg Spinderi var en av de første store industribedriftene i fylket og et av få større industriområder som fremdeles er bevart
Til tross for noen moderne bruksendringer og nybygg på området, er anlegget som helhet godt bevart i dag. Flere av bygningene har høy grad av autentisitet og sammenhengen mellom bygningene er tydelig. Som et sjeldent helhetlig og sammenhengende teknisk-industrielt kulturmiljø har Solberg Spinderi svært høy verneverdi både i kommunal sammenheng og som en viktig del av Buskerud fylkes industrihistorie. Industribygningene og boligene tilknyttet fabrikken utgjør et helhetlig kulturmiljø.
Anlegget er tillagt svært høy verneverdi i fagrapporten som er utarbeidet i forbindelse med kommunedelplan for kulturminner i Nedre Eiker kommune. Området er lagt under hensynssone med formål bevaring i kommuneplanens arealdel og tas godt vare på av Stiftelsen Verkstedet og de private eierne av bygningene.
NYTTIGE KILDER
Ludvig Throndsen: A.s Solberg spinderi 150 år (utg. 1968)
Nedre Eiker kommune: Fagrapport for nyere tids kulturminner, kommunedelplan for kulturminner og kulturmiljøer.
Eiker Arkiv – historien om Solberg Spinderi