På begynnelsen av 1700-tallet startet utfyllingen mellom holmene i Arendal slik at blant annet Pollen ble landfast på denne tiden. Byen bestod av holmer omringet av kanaler frem til bybrannene som herjet på 1860-tallet. Der torget ligger i dag lå det en bukt som ble kalt Pollen. Derfra gikk det en kanal gjennom det som i dag er Havnegata og ned til dagens Pollen, som da ble kalt for Havnen.
I Havnen hadde mange av handelshusene pakkbodene sine. Der var det også tollbod og markedsplass. Torghandelen foregikk der Kirkegaten ligger i dag. Bryggene ut langs Langbryggen spilte også en viktig rolle i handelen. Her ble både fisk og landbruksprodukter distribuert til og fra båtene. Pollen var derfor et viktig knutepunkt som bandt sammen byen og distriktet.
Bybrannen i 1863 og 1868 resulterte i at det ble innført murtvang i 1868. Bygningsloven av 1845 foreskrev at bebyggelsen i byene skulle struktureres i kvartaler. Denne loven var i seg selv et viktig brannverntiltak. I tillegg førte byens økonomiske vekst med seg behovet for større byareal. Dette medførte at sentrum ble utvidet og gitt en kvartalsstruktur. Kanalene ble fylt igjen og byen ble i løpet av få år gjenreist i mur etter datidens stilideal i nyrenessanse. Arendal fikk etter dette et nytt bybilde som frem til da hadde vært preget av trehusbebyggelse. Dagens torg ble etablert og ble byens kommersielle sentrum.
Ved enden av Langbryggen kommer vi til Neset som ligger strategisk til med utsikt mot innseilingen til byen. Mot slutten av 1600-tallet bestemte kjøpmenn i Arendal seg for å bygge kanonbatterier for å danne et forsvarssystem mot inntrengere fra havet. På denne tiden var Arendal ladested under Kristiansand, og en viktig sjøfartsby. Danmark-Norge og Sverige var flere ganger i krig i løpet av 1600-1700-tallet, og kystbyene i Norge kunne bli utsatt for angrep. I 1700 startet Den store nordiske krig, og i 1704 ble kanonbatteriet Øvre Batteri satt opp på det strategiske punktet på Neset. Under unionene med Sverige forfalt batteriet. Men under 2. verdenskrig fikk neset igjen vist frem sin strategiske betydning, ved at den tyske marinen la til her og beleiret batteriet. Batteriet er i dag Arendals eldste forsvarsanlegg.
Langbryggen i øst og Kirkegata mot nord avgrenser havnebassenget, vannspeil og kaiområde danner et viktig byrom i Arendal. Den lineært strukturerte murbebyggelsen er i nord ordnet i kvartaler og langs langbryggen i en snorrett linje. Denne murgårdsbebyggelsen med sin jevne, sammenhengende høyde og rytmiske gjentagende inndeling er viktig for opplevelsen av byrommets skala i Pollen og virker samlende på byrommet som åpner seg mot sjøen i syd. De opprinnelige murgårdene oppført på slutten av 1800-tallet har særlig stor verdi for den historiske identiteten i byrommet.
Byen Arendal vokste frem som følge av stedets og distriktets naturlige forutsetninger, en god havn med kort avstand til kystleden, skogene i distriktene omkring og Nidelva som naturlig transportvei for tømmeret, samt rike jernmalmleier. Til å begynne med var næringsgrunnlaget eksport av trelast og import av korn. Etter hvert kom skipsfart, sagbruksdrift og generell varehandel. Fra 1574 ble det i en periode drevet jernverk i Barbu øst for byen. Området er rikt på jernmalm-gruver som ble drevet helt frem til 1970-tallet.
Byen ble opprinnelig bygget på syv holmer og ble omtalt som "Nordens Venedig". På slutten av 1600-tallet begynte man å fylle igjen de naturlige sundene, men disse var mange og brede. Bygningene ble liggende på holmer, dels på fyllinger/tømmerflåter med kanaler og smale gangveier og bruer mellom. Blant annet var det kanaler gjennom dagens Havnegate fra sør og Malmbrygga/Strandgate fra vest inn til Indre Poll, hvor Torvet ligger i dag. I 1933 fylles kanalen mellom Tyholmen og sentrum og i 1949 fylles Kittelsbukt igjen for å betjene biltrafikk, ny innfartsvei og parkering. Denne byformen og utviklingshistorien er spesiell i norsk sammenheng.
Arendal har opplevd fire bybranner, i 1798, 1840, 1863 og 1868. De to siste brannene førte til at byen totalt endret utseende. Etter brannen i 1863 ble brannområdet regulert etter rutenettmodellen med rette gater og firkantede kvartaler. Det nødvendiggjorde store sprengnings- og utfyllingsarbeider. Den sprengte massen ble sammen med brannrestene brukt til utfyllinger av terreng og kanaler, blant annet til dannelsen av dagens torv. Arbeidene i den nye bydelen var godt i gang da brannen i 1868 startet. Reguleringsplanen ble nå utvidet til også å omfatte branntomtarealene, og byen fikk den byplan som vi kjenner i dag. Arkitekter og håndverkere fra Norge, Skandinavia og Tyskland deltok i gjenoppbyggingsarbeidene.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og eventuelle rester av kanaler bør ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør det tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Grimstad var båtstø under gården Grøm i middelalderen og utviklet seg til strandsted mot slutten av 1400-tallet. Den gode havna var utgangspunkt for senere utvikling. Stedet er nevnt i 1528 som utførselshavn for trelast. Grimstad fikk handelsrettigheter under Kristiansand fra 1643 til 1723 og samtidig under Arendal frem til 1701. Trelasthandelen og opprettelsen av Froland jernverk i 1764 fikk betydning for utviklingen som handelssted. Grimstad ble selvstendig handelssted i 1816.
Den første halvdelen av 1800-tallet hadde Grimstad en betydelig trelastutførsel fra Froland Verks skoger. Den siste halvdelen av århundret ble en glansperiode med skipsbyggerindustri og rederivirksomhet. Likevel fikk Grimstad, i likhet med andre sjøfartsbyer, problemer med omlegging fra seil til damp på slutten av 1800-tallet. Byens betydning som sjøfartsby ble sterkt redusert og befolkningsmengden sank som følge av dette.
Ved siden av å være sjøfartsby utviklet Grimstad seg også som handelssentrum for et rikt jordbruksdistrikt. I 1920-årene utviklet det moderne hagebruket seg i distriktet og byen ble eksportør av hagebruksprodukter. Samtidig ble det opprettet en betydelig konserveringsindustri i byen.
Overgangen til landtransport førte til opprettelsen av jernbanestrekningen Grimstad-Rore i 1907. Denne ble i 1936 ombygget for å tilpasses Sørlandsbanen, men ble nedlagt i 1961 da veitransporten ble dominerende. For alle Sørlandsbyene har sjøen vært den opprinnelige kommunikasjonsveien, så også for Grimstad som ligger åpent mot sjøen og lukker seg mot landsiden.
Bykjernen i Grimstad er preget av trange og krokete gater som former et organisk byplanmønster. Bebyggelsen i sentrum er tett og lav, med småhus i en og to etasjer. De eldste bygningene er fra 1600-tallet, men bebyggelsen består hovedsakelig av trebygninger fra 1700- og 1800-tallet. En del av den eldre bebyggelsen er bygget om eller på, og ofte er det bare ornamentsdetaljer og listverk som skiller bygninger fra slutten av 1800-tallet fra sine eldre naboer. Selv om bebyggelsen er noe variert i alder og utførelse (midtgangshus, sen-empire og sveitserstil), fremstår den likevel enhetlig med samme målestokk, materialbruk, takvinkler og detaljering. Grimstads landemerke er kirka, som med sin silhuett troner på Kirkeheia.
Området Biodden består av små bolighus med velstelte hager fra midten av 1800-tallet. Bygningene hadde en etasje med oppløft i loftsetasjen og brutte takhjørner. Hovedtrekkene i bebyggelsen ligger i dimensjonene, materialbruken og terrengtilpasningen. Gatemønsteret er organisk og selvgrodd.
Hassedalen ligger nord for Biodden, og var husmannsplass under gården Ytre Bie. Området ble kjøpt av Mathias Gundersen i 1841, og i 1842 anla han Hasseldalen Skibsværft som drev nybygging og reparasjoner av seilskuter. Verftet drev frem til 1903.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
•Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
• Siktlinjer skal ivaretas.
• Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten, som Grimstad kirke, bør ivaretas.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger skal tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Kulturmiljønivå
• Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
Objektnivå
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt skal de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt skal utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Karakteriserende elementer som kaifronter og kraner bør ivaretas.
• Eksisterende gatebelegg, trapper, forstøtningsmurer, utomhus-/ hageanlegg, gangveier, terrasseringer, trapper, murer og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Kulturmiljøet ble bygget ut på bakgrunn av en avtale med kommunen i 1933. I 1938 endret stedet navn fra Bragernes Smaahaver til Bragernes kolonihager. Tanken var at arbeiderfamilier, som ikke hadde råd til hytte på landet, hadde mulighet for å få tilgang til egen hage i byen.
Hagene er opparbeidet med plen, frukttrær, blomsterbed, og andre planter. De grønne hagene kjennetegner området. Bragernes kolonihager dekker ca. 30 mål med 40 parseller på 250 – 450 m2, og har hytter på 15 til 35 m2 i funkisstil.
Kolonihagene er ikke representert i mange byer i Norge, men ble forbeholdt de største byene. I dag er det ikke mange kolonihager igjen, og de fleste hagene finnes i Oslo. Bragernes kolonihager er blant de få kolonihagene som finnes i de øvrige, større byene. Denne skiller seg ut fra de andre kolonihagene fordi den ikke ble bygget i kolonihagenes storhetstid rett etter 1900, men så sent som på 1930-tallet. I løpet av denne tiden hadde tankene omkring byplanlegging endret seg, og hovedstrømningen innen arkitektur var utviklet fra klassiske- til modernistiske idealer. Hagen skiller seg ut fra eldre hager og hus med selvgrodd bygningsmønster og varierende (heterogent) utseende basert på lokal byggeskikk. Denne ble planlagt slik at den fikk et mer ordnet bygningsmønster og bygninger fikk et mer likt (homogent) utseende i tråd med nyere trender.
At hyttene er bygget i folkefunkisstil er særegent for Bragernes. Området fremstår som enhetlig, samtidig som hver hytte har sine særegne detaljer. De fleste hyttene har liggende panel, svakt skrånende tak, og husmorvinduer eller enkelt inndelte vinduer. Hyttene har store vinder i front, vendt sørover, mens de har små eller ingen vindu på baksiden. Fargebruken, i tråd med folkefunkisstilens trender, varierer blant hyttene.
Faglige råd for forvaltning
Generelle råd
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.​
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «bør» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
Landskapsnivå
- Høydedraget med vegetasjon bør bevares. Det bør ikke foretas planering, graving eller fylling.
- Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
- Det kulturhistoriske landskapet med alle sine karakteristiske kolonihageelementer bør ivaretas.
Områdenivå
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
Objektnivå
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
Elementnivå
- Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
- Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
- Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Hans Hansens vei, Sanatorievieen og Rebbansbakken har en rekke villaer bygget i perioden 1932 – 1940. Disse villaene er gode representanter for funksjonalismens villabebyggelse, med kjennetegn som er typiske for perioden, både i detaljering og bygningskroppens volumer.
Kulturmiljøet inneholder ca. 50 eiendommer med bevaringsverdig bebyggelse. Mye av denne bebyggelsen ligger i en sterkt skrånende dalside og bygningenes terrengtilslutning, med murer og underetasjer er en vesentlig del av karakteren. Bygningene er enkle i formspråket, med enkel detaljering. De fleste byggene har husmorvinduer, eller enkelt inndelte vinduer. Villaene harmoniserer i form, skala og uttrykk samtidig som det finnes variasjon når det gjelder både fargevalg og detaljering. Den helhetlige opplevelsen som ligger i områdets arkitektur gjør at kulturmiljøet er av nasjonal interesse.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.​
- Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
- Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
- Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Sentret i kjøpstaden Bragernes lå mellom Øvre Sund og dagens Gamle Kirkeplass. Den øvre delen av sentrum brant i 1838, men da mange betydelige kjøpmenn hadde tilhold her ble området raskt bygget opp igjen, og husene langs Øvre Storgate fikk en enhetlig utforming preget av sen-empirens stiluttrykk. Kulturmiljøet er den dag i dag en god representant for den såkalte Biedermeier-perioden i norsk trehusarkitektur.
Den gamle Kongevei fra Christiania kom ned til elva der Strømsgata ligger i dag, i området som er kalt Øvre Sund. Navnet Øvre Sund ble først tatt i bruk på 1800-tallet og er det man kalte denne elvestrekningen som var det vanlige overfartsstedet over Drammenselva. Dette stedet ble brukt på grunn av den korte avstanden over elva, mellom Sundhauggata på sydbredden og Øvre Sund/Strømsgata på nordbredden. Fra middelalderen oppstod her et ferjested som ble i kontinuerlig bruk frem til at ferjevirksomheten ble nedlagt i 1955. Det kan nevnes at overfarten på 1940-tallet var begrenset til arbeidere som skulle til og fra arbeid på Grønland. Senere industriutvikling med nye krav til kaidybder og etablering av jernbane førte utviklingen til andre bydeler og gjorde at området rundt Øvre Sund ble i stor grad liggende urørt.
Områdestrukturen preges av et selvgrodd bebyggelsesmønster, formet ut fra en bytradisjon som ikke er påvirket av de senere nasjonale byggebestemmelsene, siden den første bygningsloven for hele landet kom først i 1845. Området har velbevarte handelsgårder mot gate og uthus og sjøboder innover på eiendommen som sammen utgjør et helhetlig bygningsmiljø som fortsatt relaterer seg til Drammenselva. Her finnes der strandsoner med det opprinnelige elveløp, gamle kaifronter og brygger som stammer fra den førindustrialiserte kjøpstaden.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.​
- Utbygging og utfylling av sjø- og havneområder som visuelt og funksjonelt skiller den historiske byen fra sjøen bør unngås.
- Elveløpet med sidearealer og elvestryk bør bevares.
- Gateløp som er åpne mot sjøen bør ikke lukkes igjen.
- Innen området bør terreng og vegetasjon bevares og eksisterende naturtyper bør ivaretas.
- Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
- Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg, som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m., integreres i den arkitektoniske utformingen.
- Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv, i forhold til tiltakets funksjon, og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
Områdenivå
- Ved brann eller annen uopprettelig skade bør ny bebyggelse gjenoppbygges som rekonstruksjoner på dokumentert grunnlag.
- I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
- Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
- I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. - - Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
- Eiendoms- og tomtestruktur bør gi føringer for den prinsipielle bebyggelsesstrukturen. Der den historiske tomtestrukturen slås sammen er det viktig at den uttrykker seg i fasadenes inndeling og rytme.
- Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
- Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
- Riving av trehus bør unngås.
- Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
- Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets egenart bør det gjennomføres byreparasjon i form av tilbakeføring og gjenoppbygging som viderefører den lokale byggeskikken.
- Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
- Eksisterende elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
- Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
- Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.

Kulturmiljøet Vestsiden formidler viktige trekk ved gruvebyen Kongsberg. Her lå sentrum av gruvebyen, med blant annet Kirke, kontorbygninger, boliger for bergarbeiderne, også med tilknytning til løkkeområder, og myntverk. Vestsiden er anlagt av kong Christian IV i 1624 etter klassisismens idealer. Planen består av et rutenettmønster bestående av 3 langgater og 7 tverrgater. På Vestsiden lå gruveselskapet Kongsberg Sølvverk og underselskapet Den Kongelige Mynt, fra 1686.
Kirketorvet ble anlagt utover i 1630-årene på det høyeste punktet nordvest i byen. Her ligger kirken, innviet i 1761, som er en av landets største. Den er bygget i barokkstil, men er også rik på rokokkoutsmykninger. Torvet er i dag omgitt av viktige offentlige bygninger; Bergseminaret (1786), verdens første høyskole for bergvitenskap, opprettet 1757, Naufgården (med bygningselementer fra 1630-tallet og frem til 1752), Sølvverkets gamle kontorbygg (1816) og gamle Kongsberg rådhus (1864).
Sørover fra kirken og «kongens gård», arealet hvor en i dag finner Kongsberg Rådhus, lå bergfunksjonærenes større bygninger, så fulgte berggesellenes små og enklere bygninger. Senere tiders bergarbeiderboliger (17- og 1800-tallet) finnes ennå i på- og ombygget tilstand samme sted. Mesteparten av den karakteristiske trehusbebyggelsen domineres av klassisisme og sveitserstil, dvs. perioden mellom 1780 og 1920. Noen endringer har forekommet gjennom modernisering, spesielt etter storbrannen i 1810. Murgårdene i Storgata, nord i området, vitner om murtvangen som ble innført i den sentrale delen av byen i 1904.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
•Siktlinjer fra Kongsberg kirke til Spennings gate bør ivaretas.
• Innenfor området bør eksisterende stedegen vegetasjon ivaretas.
• Tak bør vurderes som del av byens taklandskap og behandles som en del av tiltakets samlede arkitektoniske uttrykk. Ved eventuelle nybygg og ombygginger bør tekniske anlegg som heisoppbygg og ventilasjonsanlegg m.m. integreres i den arkitektoniske utformingen.
• Landemerker som er karakteriserende for bysilhuetten bør ivaretas.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Eksisterende bebyggelsesmønster bør opprettholdes.
• Gater og smug bør ikke bygges igjen da dette vil forringe områdets historiske karakter og lesbarhet.
• Bebyggelsesmønsteret, torgene, og gatestrukturen er en viktig del av områdets historie og bør bevares og videreføres.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Den historiske fargepaletten bør videreføres, eventuelt tilbakeføres på dokumentert grunnlag.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Nytt gatebelegg, gatemøblering og elementer som innføres i området bør utformes i henhold til historisk forbilde som samsvarer med områdets stedegne karakter.
• Tekniske innretninger, herunder også skilt og reklame, bør gis en diskret utforming og ha en plassering, materialbruk og fargevalg som harmonerer med områdets karakter.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.
• Hageareal og verdifulle trær bør bevares.

Bebyggelse langs Skrågata har spor fra tidlig 1600-tall og framover. Gata er en del av en ferdselsåre fra før byens grunnlegging og som er blitt liggende som en diagonal gjennom et kvartal etter at Nymoen på 1650-tallet fikk et rute-gatenett tilsvarende det på Vestsida.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
•I området bør historiske bygningshøyder og gesimshøyder være førende for eventuelle nybygg. Den historiske bebyggelsens karakteristiske volum med skala og proporsjoner, samt plassering av bygninger bør videreføres ved nye tiltak.
• Ved vedlikehold og utbedring bør kulturhistoriske og arkitektoniske verdier som knytter seg til de historiske byggenes detaljer bevares, derav material- og fargebruk, dør- og vindusutforming og øvrige bygningsdetaljer. Originale bygningsdeler bør bevares, dersom disse er tapt bør de rekonstrueres etter historiske forbilder.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Eksisterende gatebelegg, gatemøblering og elementer som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.
• Eksisterende logoer og skilt av kulturhistorisk betydning bør sikres. Nye skilt bør utformes med utgangspunkt i områdets historie.

Kulturmiljøet Spennings gate har spor av bebyggelse fra 1600- og opp til 1800-tallet, og ble bygget ut som følge av gruvedriften og befolkningsveksten som fulgte denne. Det ligger en rekke av boliger som dokumentasjon av gruvebyens boligbebyggelse innenfor delområdet, med tydelige rester etter store og veldyrkede løkkeområder mot øst, ned mot Hasbergtjerndalen, samt tverrforbindelse mellom byen og gruveåsen.
Løkkene representerer en type jordbrukslandskap knyttet til byer med tidlig industriutvikling. I Kongsberg bidro løkkene som livsgrunnlaget for arbeidere i industrien. Områder med noen av de tilsvarende kvalitetene finner en også langsmed søndre del av Mauritz Hansens gate og nordre del av Sandsværveien, med løkkeområder mot vest.
De etterfølgende faglige rådene skal bidra til å ivareta kulturhistoriske og arkitektoniske verdier i forvaltningen av kulturmiljøet. Verneverdiene forutsettes ivaretatt av kommunen i deres plan- og byggesaksbehandling. Dette gjelder både hensyn til viktige enkeltbygg, kulturminner, grøntområder og kulturlag innenfor kulturmiljøet samt landskapsrelaterte og strukturelle sammenhenger.
Kommunen kan bruke rådene som bestemmelser i kommune-, område- eller detaljplaner. I det tilfelle kan det være hensiktsmessig at anbefalingen «skal» erstattes av «skal». Dette vil gjøre rådene juridisk bindende, og bidra til å sikre en god forvaltning av kulturmiljøverdiene.
•Siktlinjer fra Spennings gate til Kongsberg kirke bør ivaretas.
• Ethvert tiltak innenfor kulturmiljøet bør ha gode visuelle kvaliteter både i seg selv og i forhold til tiltakets funksjon og dets bygde og naturlige omgivelser og plassering.
• I tilstøtende randområder bør nye tiltak ikke redusere opplevelses- eller bruksverdien knyttet til det historiske bymiljøet.
• Utfylling av tomtearealer anses som uheldig tiltak som svekker lesbarheten og opplevelsen av det historiske bebyggelsesmønsteret.
• Der det er gjennomført uheldige tiltak som har svekket kulturmiljøets verdi, egenart og integritet, kan det gjennomføres byreparasjon, tilbakeføring og gjenoppbygging av bygninger som viderefører den lokale, historiske byggeskikken og ivaretar miljøets egenart.
• Stedegen byggeskikk og håndverkstradisjon bør opprettholdes og videreføres ved eventuelle nye tiltak, herunder endringer, til-, på- og nybygg. Ved eventuell oppføring av tilbygg bør tilpasses eksisterende bebyggelse og underordnes denne.
• Eksisterende elementer gatemøblering, benker, belysningsarmatur, installasjoner, fontener og andre konstruksjoner som er karakteristiske for området bør bevares eller tilbakeføres. Utbedring bør skje ved bruk av tradisjonelle materialer og teknikker.

Hammerfest ble totalskadet under tyskernes tilbaketrekking i 1944/45. Gjenreisningsplanen fulgte i stor grad eldre utstrekning og gatenett. Byen hadde en etablert struktur, sist endret i retning av rutemønster etter brannen i 1890, og gater og ledningsnett var i stor grad intakte etter krigen. Utenfor rutenettet på den flate tangen var gatene tilpasset den smale landstripen mellom fjorden og fjellsiden, godt i tråd med 1940-tallets forbilder. Gateløpene på tangen ble noe endret og bredden tilpasset forventet trafikk. Noen veier ble da utvidet og andre innsnevret. Offentlige plasser ble dels utvidet og strammet opp, og fikk justert funksjon i samspill med øvrige strukturer.
Fjellfoten og strandlinjen inviterte ikke til å endre grensene for stedet, men havna ble lagt om. Tomtegrunnen ble ekspropriert og fordelt på nytt. Bebyggelsesstrukturen ble justert og funksjonene sonedelt. Den eldre bebyggelsesstrukturen med sammenhengende rekker av saltaksbygg langs gaten og sjøhus lagt på tvers langs sjøen, ble fortolket og gjenbrukt i gjenreisningsplanen, men i svært stilisert og frisert form.
Samfunnsbærende bygg og funksjoner som kirke, skole og sykehus ble lagt eksponert i samspill med topografi og åpne arealer. Dette elementet kjennetegner mange av gjenreisingsbyene. I Hammerfest ble torg og rådhus lagt som byens kjerne, i roten av landtangen. Kirke, brannstasjon, rådhus og forsamlingslokale ble alle plassert langs hovedgata. Industri ble forutsatt lagt til Fuglenes.
Området rundt Kirkegata og sør i Hammerfest er preget av åpne boligområder og gatenett som følger terrenget. Dette står i kontrast til fortettings-gatene i den nordlige delen av Hammerfest sentrum.
Boligområdene fikk to etasjers trehus med skiferkledde saltak, hovedsakelig tomannsboliger. Hustyper basert på standardtegninger ble plassert som enkle frittliggende kuber i stram rekke langs veg. Tomtene var gjennomgående større enn i den gamle planen. Byggelinja ble i regelen trukket litt tilbake, og med gjerde mot veg. Boligene fikk stort sett tolags kobla vinduer, utvendig stående lektekledning og knapp detaljering.
De fleste boligene har senere år fått nye vinduer og ny utvendig veggkledning av varierende type og kvalitet.

Hammerfest ble totalskadet under tyskernes tilbaketrekking i 1944/45. Gjenreisningsplanen fulgte i stor grad eldre utstrekning og gatenett. Byen hadde en etablert struktur, sist endret i retning av rutemønster etter brannen i 1890, og gater og ledningsnett var i stor grad intakte etter krigen. Utenfor rutenettet på den flate tangen var gatene tilpasset den smale landstripen mellom fjorden og fjellsiden, godt i tråd med 1940-tallets forbilder. Gateløpene på tangen ble noe endret og bredden tilpasset forventet trafikk. Noen veier ble da utvidet og andre innsnevret. Offentlige plasser ble dels utvidet og strammet opp, og fikk justert funksjon i samspill med øvrige strukturer.
Fjellfoten og strandlinjen inviterte ikke til å endre grensene for stedet, men havna ble lagt om. Tomtegrunnen ble ekspropriert og fordelt på nytt. Bebyggelsesstrukturen ble justert og funksjonene sonedelt. Den eldre bebyggelsesstrukturen med sammenhengende rekker av saltaksbygg langs gaten og sjøhus lagt på tvers langs sjøen, ble fortolket og gjenbrukt i gjenreisningsplanen, men i svært stilisert og frisert form.
Samfunnsbærende bygg og funksjoner som kirke, skole og sykehus ble lagt eksponert i samspill med topografi og åpne arealer. Dette elementet kjennetegner mange av gjenreisingsbyene. I Hammerfest ble torg og rådhus lagt som byens kjerne, i roten av landtangen. Kirke, brannstasjon, rådhus og forsamlingslokale ble alle plassert langs hovedgata. Industri ble forutsatt lagt til Fuglenes.
De stramme, rettvinklede gatene i nordlige del av Hammerfest sentrum står i kontrast til boligbebyggelsen i sørlige deler av Hammerfest.
Sentrumsbebyggelsen, som ble underlagt murtvang, ble bygget som 3 etasjers pussarkitektur med skiferkledde saltak. Den fikk forretningsarealer på gateplan og kontor- og boligfunksjon over.
Bebyggelsen ble ordnet stramt som sammenhengende, lineære rekker, samt kam-/lamellbebyggelse med markerte gavler langs strandlinja. Veggfasader har i dag noe vekslende autentisitet og noen senere bygg avviker i form og uttrykk.