Vadsø ble bombet av det sovjetiske flyvåpen utover sommeren og høsten 1944, som del av den sovjetiske offensiven mot den tyske okkupasjonsmakten i Norge. Sammen med Kirkenes og Vardø var byen blant de få som ble bombet av Sovjetunionen i Nord-Norge. Ødeleggelsene arter seg derfor noe annerledes enn i de byene som ble ødelagt av den tyske okkupasjonsmakten som del av den brente jords taktikk. I hovedsak ble bysentrum bombet, og presisjonen var mindre enn i dagens offensive luftkrigføring. Det finnes derfor bevarte anlegg fra tiden før krigen i utkanten av Vadsø.
Etter krigen ble Vadsø gjenstand for planlegging og gjenreisning gjennom det statlige programmet ”Brente steders regulering” (BSR). Arkitekt Johs. L. Borchenius hadde ansvaret for reguleringsplanen som ble vedtatt i 1946. Den største delen av sentrum slik det fremstår i dag, er bygget opp etter BSRs planer. Det ble tatt utgangspunkt i sentrum av byen slik det var før krigsødeleggelsene, og man skapte et bybilde med de viktigste og mest sentrale funksjonene som torg, hotell og rådhus i byens midte.
I Vadsø er rådhuset, planlagt gjennom BSR, det mest prominente bygget. Den høye bygningen er monumentet som, ved siden av den listeførte kirken beliggende noe høyere over byen (Amtmannsgata 1), dominerer Vadsøs silhuett.
Vadsø kirke, en langkirke betong fra 1958, ble oppført i perioden 1954 til 1958. Arkitekt var Magnus Poulsson. Kirken er oppført på samme sted som den gamle korskirken fra 1861, som ble lagt i ruiner under bombingen høsten 1944. Dagens kirke ligger som et monumentalt bygg, med en ruvende front som peker sørover i Kirkegata. I kirkesammenheng er det uvanlig at kirkeskipet er plassert fra sør til nord på dette viset, da det vanlige er øst-vest. Denne plasseringen inngikk i planen fra 1946, og kan sies å fremheve kirkens monumentale funksjon øverst i Kirkegata.
Videre er sentrumskvartalene omkranset av gateløpene Ørtangen – Brugata – Oscars gate med sjøen som sør-østre avgrensning, fremdeles bevart strukturelt og for størstedelen også bygningsmessig som et resultat av gjenreisningsbyggingen. Områdene som omkranser sentrumskvartalene spiller videre på strukturen disse danner, og kompletteres av et helhetlig skoleanlegg i tilknytning til Amtmannsgata, også oppført etter krigen.

Fra 1820-årene ble det bygget mye nytt i Vadsø, dette kan en lese ut i fra utstedelsene av skjøter på denne tiden. Den første Esbensen-gården lå i sentrum, med skjøte fra 1817, utvidet 1839, og 1849 flyttet til det som i dag er Ytrebyen (øst for sentrum). Sammen med Bietilæ-gården fra 1870-årene i Indrebyen (vest for sentrum) og Toumainen – gården, bygget i Ytrebyen rundt 1850, samt noen flere mindre anlegg, danner disse de få bygninger som står igjen fra tiden før den annen verdenskrig. De nevnte anleggene er vedtaksfredet etter Kulturminneloven.

Festningen lot kong Håkon V Magnusson bygge her omkring år 1300. Bakgrunnen for denne manifestasjonen av statsmakt nord i riket var forholdet til datidens nabo i øst, Novgorod – riket
Anlegget, som på denne tid ble omtalt som Vardøhus slott, lå lunt til i nærheten av det som i dag heter Valen, på østsiden innerst i bukta. Slottet skal, etter gamle beskrivelser, ha bestått av bygninger, muligens utført i tømmer, omgitt av palisader, også i tømmer. Slottet omtales så jevnlig gjennom middelalderen; I 1340 beordret kong Magnus Eriksson restaurering av slottet. Det er videre avmerket på Olaus Magnus ’ kart over Norden av 1539. I 1553 overvintrer en engelsk ekspedisjon på vei til Asia der, som etter å ha oppdaget sjøveien til Arkhangelsk oppgir Asia og i stedet oppretter en handelsrute til denne russiske byen.
Kong Christian IV kommer incognito på besøk 1599. Da er slottet beskrevet med en omkringliggende mur, utført i tørrmurt skifer. Byen inntil festningen er beskrevet som dels enkle tømmerhus, dels halvt nedgravde hus, muligens gammer.
En Hollandsk tegning av byen fra 1601 (Linschouten) viser bebyggelse på begge sider av vågen, vendt mot sør. Det kongelige følge skal ikke ha vært synlig imponert over festningsanlegget, og kongen avslår å yte midler til restaurering i 1620. I 1690 er anlegget i så dårlig forfatning at residensen flyttes til nabobyen Vadsø i vest.
I 1731 sorterte Vardøhus under Bergenhus festning, og det ble dette år bestemt å iverksette arbeid med et nytt festningsanlegg for igjen å befeste rikets ytterpunkt mot øst. Vardøhus festning med sin stjerneform slik vi ser den i dag, framsto ferdig i 1739. Den ble lagt i sitt nåværende leie for å kunne beherske de tre havner i byen, noe som forteller om utstrakt virksomhet rettet mot sjøen.
Handelen mot Russland blomstrer, og Vardø får i 1789, sammen med Hammerfest, kjøpstadsrettigheter som første by etter Holmestrand i 1744 og nordligste etter Molde i 1742.
Etter å ha blitt utleid til hvalfangstvirksomhet på slutten av 1700 – tallet, gjenrustes festningen i 1807 på grunn av ufred i Europa.
Etter fredsslutningene i 1814 beskrives festningen som uten tyngre bestykning enn det som er nødvendig for å ha kontroll med den internasjonale handelsflåten som til enhver tid ligger forankret utenfor byen, og benyttes etter dette hovedsakelig til fengsel eller forlegning av soldater.

Brente steders regulering sto for planleggingen av gjenreisningen av Vardø etter krigen. Gjenreisningen ble først og fremt konsentrert om sentrum, eidet der landforbindelsen mellom de to sidene av byen er. Her finnes rådhus og brannstasjon, der før krigen post, toll og telegraf lå. Kirken er gjenreist på sitt originale sted. Til sammen utgjør disse tre, i kjent BSR-stil, hovedelementene i den sentrale planen, og danner godt synlige monumentalbygg i byen. Spesielt rådhuset er, med sin fremtoning som middelalderborg og sitt pyramidale tårntak ruvende over øvrig bebyggelse, et kjennemerke for byen på lang avstand.

Navnet Leiret har bakgrunn i ansatsene til tettstedsbebyggelse nedenfor og nord for Christiansfjeld festning som ble anlagt i 1683. Festningen fikk imidlertid aldri noen avgjørende virkning for den videre utviklingen av tettstedet. Den ble første gang demolert i 1742 og ble først bygget opp igjen i 1811. I 1814 ble den nedlagt for godt. Utviklingen av Leiret slik vi kjenner det har først og fremst sammenheng med stedets beliggenhet som knutepunkt for handel og samferdsel, som administrativt sentrum i kommunen og som skolesentrum
11.april, ble bydelen Leiret bombet av det tyske flyvåpenet, og et mindre område av sentrum ble totalt rasert. Bygningene som forsvant var i hovedsak bygårder med forretninger og leiligheter i tre og mur, hovedsakelig fra perioden 1880 – 1920.
Det første planforslaget ble laget av Sverre Pedersen og Karl Grevstad. Forslaget viser tydelige planlagte bygninger og plasser. Den vedtatte planen avviker en del fra det opprinnelige forslaget, og som det er få spor av slik området ble gjenreist. Det eneste spor vi kan finne etter Pedersens aksiale system er arkitektene Torp og Torp’s plan for den nye rådhusplassen.
Det var liten interesse for å bygge sammenhengende langs gateløpene. De nye bygningene ble reist der de gamle hadde stått, og eiendommene beholdt de gamle navnene. Fremdeles referer folk i Elverum til Hallegården, Rein og Ekren heller enn til gateadresse, nye eiere eller virksomheter som holder til i bygningene.
Selv om gjenreisningen ikke endret bystrukturen, er den klart uttrykt i de enkelte bygningene. Arkitekturen er preget av enkle linjer, fasader i murpuss med enkel detaljering, bruk av skifer på tak, granitt eller skifer som døromramming og som skoning på grunnmurene og dekorative og sikkerhetsmessige innslag av smijernsgitter foran høye vinduer. De dekorative elementene finnes igjen på rådhuset. Rådhuset har særskilt kvalitet som monumentalbygg med stor estetisk og kunstnerisk verdi. Dette gjelder også deler av interiøret, som kommunestyresal, festsal, bibliotek og foaje. Rådhuset var av de første bygningene som ble planlagt (1946), men blant de sist som sto ferdig (1956/57).
Mot slutten av 1950-tallet kom nye materialer i bruk. Vi ser da at felt av bølget eternitt erstatter smijern som dekorativt element under vinduene (Syringengården og Borgengården).

Atriumshusene ble tegnet av Hamarfirmaet Arkitim og oppført i 1961. Området er klart avgrenset, og består av to typer koblede ett- og toetasjers hus. Feltet inngår i reguleringsplanen for et større småhusområde nord for bysentrum.
Arkitektene Are Vesterlid og Hans Østerhaug mottok i 1962 Norske arkitekters landsforbunds trepris for arbeidet.
Området er fremdeles i bruk til boligformål, og er på grunn av sterkt innslag av hagevegetasjon relativt skjermet mot omkringliggende veier og utbygging av ny videregående skole på sydøstsiden.

«De syv søstre» består av syv bolighus hvor hver har 1,5 etasje. Bygningene er tegnet og oppført rundt 1910, som boliger for arbeidere i Norrøna skofabrikk. Bygningene er bygget i tre, i jugendstil eller såkalt ”nyromantikk”.
Bygningsgruppen er klart avgrenset fra omgivelsene på grunn av bygningenes innbyrdes likhet. Bygningene har for en stor del sin integritet i behold, da opprinnelig utforming og materialbruk er intakt.
Nordvest for området ligger Hamar sentrum. I en mellomsone finnes også boligbebyggelse, men i form av lavblokker. I sørvest ligger Jernbanens område. Utsikten mot jernbaneområdet og videre mot Mjøsa i sør er her en viktig del av områdets omgivelsesautentisitet.

Selve Hamar krematorium ligger i utkanten av Sagatunområdet, som er et bynært villaområde utbygget fra 1900 og frem til ca. 1940 i forskjellige stilarter. Planmønsteret for området er en konseptualistisk fortolkning av hagebyelementet i Pedersens Hamarplan fra 1922.
Krematoriet er tegnet av arkitekt Rolf Prag, og var vinnerutkastet i en arkitektkonkurranse for Hamar krematorium i 1936. Bygget ble oppført mellom 1936 og 1939 og er i funksjonalistisk stil. Planen har en enkel rektangulær form, hvor seremonirommet fyller størstedelen av grunnflata. Rommet lyses opp av høye, smale vinduer langs begge langsidene av bygget. Bygningen bæres av rammer i betong som er synlig på sideveggene fra utsiden, og i taket innvendig. Frontpartiet er enkelt utformet som en spaltet kube, med et enkelt kors rett over inngangspartiet. Frontpartiet er noe høyere enn hovedvolumet.
Krematoriet fikk et påbygg på 70-tallet, som også var tegnet av Prag. Dette var et av Prags siste prosjekt. Om man ser bort fra tilbygget gjenspeiler materialer og stil i bygningen en relativt høy grad av autentisitet fra det opprinnelige bygget av 1936. Tekniske løsninger i bygningen møter ikke krav som i dag stilles i forbindelse med drift, og det er i 2009 i gang utredning om bygging av ny kremasjonsovn. Seremonirommet i krematoriet er et av distriktets vakreste, med dekorasjoner i form av veggmalerier av maleren Per Vigeland (1904-1968).
Det er fremdeles mye bruk av seremonirommet i krematoriet; Gravlunden er også i bruk.
På vestsiden av krematoriet har Prag tegnet en rekke by-villaer. Disse er oppført i tre, og i funksjonalistisk stil. Et hovedskille i plantypene for disse villaene går mellom de som er organisert i en etasje med kjeller og de som er organisert i to etasjer. Av disse er sistnevnte den vanligste, både innenfor aktuelle område, som i Prags arbeid for øvrig.
Typisk for den to-etasjes funkisvillaen som er representert i området ved Krematoriet er at den tar utgangspunkt i en kubistisk etter svakt rektangulær form, har valmet tak, og står som et markant bygg i omgivelsene. Ofte er grunnformen og symmetrien utfordret ved utbygg, for eksempel av inngangsparti og veranda. Innenfor området er det også representert en-etasjes funkisvillaer. Disse har en mer intim karakter enn de på to etasjer.
Sammen med øvrig bebyggelse på Sagatun inngår husene tegnet av Prag i et helhetlig og velfungerende boligmiljø.

Domkirkeodden er vernet etter Kulturminneloven som automatisk fredet middelaldergrunn. Restriksjoner gjelder særlig tiltak i grunnen, men også i en viss grad for tiltak over bakken. Arealet for middelalderens byutbredelse er påvist på bakgrunn av forskjellige arkeologiske undersøkelser opp gjennom tidene. Undersøkelsene er ikke fullstendige, og fortsetter med ujevne mellomrom på ulike deler av området.
Mynter er slått her på midten av 1000 – tallet. Byen grodde fram langs de tre gatene Biskopstrede, Grønnegate og Klosterstrede, som møttes ved bispegården
Bispesetet ble opprettet 1152. Byen har antagelig vært en av de minste i sin samtid til tross for sin status i innladet. Fra rundt 1300 – tallet opplevde byen tilbakegang, bl.a. gjennom den Svenske hærens ødeleggelser i 1567. Byen mistet handelsrettighetene og ble nedlagt i 1587.
På Domkirkeodden er lokalisert Hedmarksmuseet med Storhamarlåven og vernebygget over domkirkeruinene - Hamardomen. Arbeidene representerer en arkitektur i verdensklasse av arkitekt Sverre Fehn. Vernebygget over domkirkeruinene er et modernistisk byggverk som også er av høy internasjonal klasse. Bygningen er oppført med bærekonstruksjon i stål og en utvendig kledning i fuget glass, nesten som en kravellbygget båt. Vernebygget er utformet av arkitekt Kjell Lund.

Grundsetbanen kom til Hamar i 1862. Etter at den ble forlenget nordover ble den hetende Rørosbanen. Hamar var da som nå en terminal for Rørosbanen. Byen ble etter hvert også en viktig og stor stasjon på Dovrebanen. Hamar var en stasjon som måtte håndtere to sporvidder, smalspor til Østerdalen og normalspor mot Eidsvoll. På grunn av diskusjonen omkring sporvidde og kostnader ble Hamar et viktig knutepunkt i omlastning av gods og bytte for persontrafikk, samt lokalisasjon av vedlikeholdsfunksjoner for vogner, lokomotiver og annet materiell.
Første del av de som vi i dag kjenner som Dovrebanen, strekningen Hamar til Eidsvoll, ble åpnet i 1880, og i 1896 var banen ferdig til Otta. Dette gjorde Hamar til en enda mer sentral by for eksport av landbruksvarer fra omlandet og industrivarer, i sterk konkurranse med de øvrige Mjøsbyene som hadde kommet til. I motsetning til mange andre industribyer var ikke Hamar avhengig av elvekraft for å opprettholde industrien.
Den verneverdige bygningsmassen på området er en del av et større kulturmiljø, og består av flere driftsbygninger oppført i murstein og infrastruktur både for Dovrebanen og Rørosbanen. Området ble tatt i bruk som jernbaneareal på 1860-tallet og bygningene har et historisk spenn fra da og frem til 1920 – årene. Stilartene historisme, sveitserstil, funksjonalisme og modernisme er representert i bygningsmiljøet.
Som industrimiljø henger Jernbaneområdet sammen med et område som kalles Hamjernområdet. I samarbeid med Thune Maskin ble det på Hamjern gjennom tidene bygget mange lokomotiver, blant annet lokomotivet som kalles Dovregubben. De tre første ”gubban” med typenummer 463-465 ble bygget på Hamar i årene 1935-36. Funksjonene har bestått i vedlikehold av togmateriell, og er opprettholdt i et mindre omfang enn før.
Det øvrige av bygningsmassen er utleid til forskjellige næringsformål, med en overvekt av såkalte ”kreative virksomheter”. Det har til nå vært liten grad av omforming av bygningsmassen og arealene for øvrig som følge av den nye virksomheten.
Det er varslet fredning av dette verdifulle jernbanemiljøet, og ved årsskiftet 2009/2010 pågår det planarbeider som blant annet skal sikre det historiske industrimiljøet.