Pleiestiftelsen for spedalske - Kalfarveien 31, Bergen
Kalfarveien 31 har stor kulturhistorisk og arkitekturhistorisk verdi. Anlegget i sveitserstil sto ferdig i 1857 som pleieinstitusjon for leprapasienter. Det er også en av Nordens største trebygninger.
Anlegget utgjør et eget kulturmiljø med bygninger som lukker seg om to gårdsplasser og med eiendommens gamle parkanlegg i nordvest. I en større sammenheng utgjør det et vesentlig innslag i Kalfaret-området med mye verneverdig bebyggelse fra 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet preget av frittliggende boliger med hager. Eiendommen fremstår som synlig i vid omkrets fra vest og sydvest, over en høy skjæring mot jernbane- og godsområdet nedenfor.
Utenomhuselementer:
Jernstakitt med spydformetete spiler og støpejernstolper langs Kalfarveien i hele eiendommens lengde, trolig det samme stakittet som ble satt opp samtidig med bygningene (nevnt i statens eiendomsfortegnelse 1862). Over Åsaneveiens tunnelmunning i nordvest er bare øvre del av stakittet synlig, nedstøpt i nyere betonggjerde.
Hageanlegg rundt hele anlegget, spesielt verneverdige er hageanleggene i nordvest for hovedbygningen frem til skjæring for Åsaneveien og i nordvestre del av sydvestre gårdsrom.
Eiendomshistorikk:
Tomten ble innkjøpt av staten fra gården Lungegården etter vedtak i 1851 og 1854. Etter hvert ble noe grunn innvunnet ved utfylling i Store Lungegårdsvann. I 1917 ble 70 kvm avstått til en mindre utvidelse av jernbanestasjonen (St. med. nr. 10 1919). Ytterligere 4400 kvm omtales som ekspropriert av jernbanen i 1955 eller tidligere (St. meld. nr. 10 1958).
Anlegget sto ferdig i 1857 som pleieinstitusjon og komplement til Lungegaardshospitalet for spedalske som var reist på nabotomten få år tidligere og samtidig var under gjenoppførelse etter brann (revet 1957 for å gi plass til jernbanen). Navnet Pleiestiftelsen for spedalske nr. 1 skyldes at tilsvarende statlige pleiestiftelser ved Molde og Trondheim (Reknes og Reitgjerdet) var planlagt som nr. 2. og 3. Arkitekt var Hans Hansen Kaas som i en periode praktiserte i Bergen.
Anlegget er symmetrisk om en akse fra porten ved Kalfarveien i øst og ut mot Store Lungegårdsvann i vest. Det besto opprinnelig av den nåværende hovedbygningen for pasienter og voktere og de to mindre bygningene som flankerer porten og rommet boliger for ledelsen, apotek og noen lokaler for driften. Her var allerede fra begynnelsen et jernstakitt som lukket det østre gårdsrommet sammen med de to portbygningene. Disse portbygningene var og er forbundet med et mindre bygg med portrom i. Anlegget hadde opprinnelig også et badehus og to privetbygninger i midtaksen på vestsiden som sammen med et trestakitt lukket det vestre gårdsrommet. Badebygningen inneholdt også en såkalt ?Liigstue.?
Dette anlegget var uvanlig stort for en trebygning, og detaljeringen ble preget av en forholdsvis tidlig sveitserstil.
Største endring i bygningsmassen før spedalskeinstitusjonen ble nedlagt rundt 1955 var innlegging av nye bad i kjelleren rundt 1900 og av priveter som tilbygg til hovedbygningen (de to utbyggene ved sidefløyenes vestre ender). Et funksjonærbad ble samtidig innredet i kjelleren i hver av de to portbygningene. Etter at disse nye badene var innredet, kunne de opprinnelige bygningene for bad og priveter på vestsiden av anlegget rives. I stedet ble det her oppført et likkapell med obduksjonsrom med mer (Sth. Med. No 1903-1904) som ble revet igjen ca 1958 før oppføring av det nåværende verksted- og kontorbygget.
Eldre foto viser at tårnet har vært forandret, muligens i forbindelse med en istandsettelse 1890-1892.
Sykehuset var planlagt for 280 pasienter i en tid da det var ca 3000 spedalske i Norge, hvorav de fleste på Vestlandet. Belegget var på det meste 279, men antallet sank raskt utover 1900-tallet. I 1955 var det bare 7 spedalske pasienter. I 1956 overtok Statens Attføringsinstitutt som i flere år også drev en mindre avdeling for de siste spedalske pasientene. Det ble gjennomført en rekke endringer da attføringsinstituttet overtok, først og fremst ved modernisering og oppussing samt riving av et mindre bygg og oppføring av verkstedbygget. Attføringsinstituttet hadde bygningene frem til 1990 da Statsbygg startet en omfattende rehabilitering og restaurering. Eksteriørene ble i mindre grad ble berørt, mens mange nyere endringer innvendig ble fjernet og interiørene delvis tilbakeført ved avdekking til opprinnelig tilstand, men tilpasset ny bruk. Dette ble gjennomført i etapper frem til 1998.
Entra Eiendom overtok eiendommen ved opprettelsen av selskapet fra 1. juli 2000. Største leietaker er i 2008
Universitetet i Bergen med Institutt for samfunnsmedisin og Nasjonalt fødselsregister i hovedbygning og verkstedbygning, mens Fretex leier portbygningene til undervisningslokaler. I verkstedbygningen er dessuten et privat legekontor.
Den unge legen Gerhard Henrik Armauer Hansen (1841-1912) kom til Pleiestiftelsen i 1868. Den vesentligste delen av hans forskning foregikk imidlertid ved Lungegårdshospitalet som lå rett ved, men som ble nedlagt i 1895 og revet i 1950-årene. Armauer Hansen var motstander av den eldre teorien om at lepra var arvelig. Han hadde derimot tro på en teori om leprabasillen, og dette sto i sentrum for forskningen hans. Med moderne mikroskoper og forskningsmetoder kunne han snart underbygge teorien om at lepra var en smittsom sykdom. Armauer Hansen fikk med tiden stor internasjonal anerkjennelse for oppdagelsen av leprabasillen som ble epokegjørende for sykdommens behandling og helbredelse. (Se også om Armauer Hansens minnerom under 1962 i Bygningshistorikk.)
I dag er Pleiestiftelsen et viktig monument over en medisinsk bragd og utgjør sammen med St. Jørgens Hospital i Bergen et vesentlig kulturminne om behandlingen av en tidligere svært utbredt og alvorlig sykdom.
Opprinnelig funksjon:
Pleiehjem for spedalske.
Nåværende funksjon:
Kontorer/forskning/undervisning
Omfang: Fredningen omfatter bygningene portnerbolig, hovedbygning og et utomhusområde.
Formål: Formålet med fredningen er å bevare Kalfarveien 31 som et stort trehusanlegg i sveitserstil og som eksempel på en tidligere pleiestiftelse for spedalske fra 1850-tallet med stor kulturhistorisk, arkitekturhistorisk, institusjonshistorisk og forskningshistorisk verdi. Fredningen skal sikre enkeltbygningene, bygningenes innbyrdes sammenheng samt kulturhistoriske verdier knyttet til anlegget som helhet.
Begrunnelse: Kalfarveien 31 har stor kulturhistorisk og arkitekturhistorisk verdi. Anlegget i sveitserstil sto ferdig i 1857 som pleieinstitusjon for leprapasienter. Det er også en av Nordens største trebygninger. Anlegget er symmetrisk om en akse fra porten i øst da institusjonen var delt mellom en mannsside og en kvinneside. Spesielt ved dette anlegget er også dets store medisinhistoriske betydning internasjonalt som base for deler av den virksomheten som førte til oppdagelsen av leprabasillen. Anlegget er meget representativt og godt bevart, og fremstår som et vesentlig innslag i bybildet. Arkitekt er Hans Hansen Kaas. Bygningene er viktige både som enkeltbygninger og som del av et helhetlig anlegg sammen med parken.
22a (Fredning av byggverk og anlegg i statens eie)