Nåværende Øye kirke står på (gnr. 15) Teigen på grensa mot (14) Øye. Den gjenoppbygde/rekonstruerte stavkirken står drøye 100 m lenger nord på (14) Øye, ved bredden av Vangsmjøsa i vestenden. Tuftområdet for det middelalderske kirkestedet ligger derimot ca, 280 m nornordvest for stavkirken, ute på et vasslendt jorde på (14/1) Nørre Øye rett ved strandkanten til Lundsfjorden. Ifølge Rygh (NG 309) var betegnelsen ca. 1900 på en mann fra dette området u`bbdøl (Opdal = gnr. 2), hvilket sammen med betegnelsen på kirken 1620 (Øye eller Opdal) kan indikere en eldre storenhet Opdal. (kartreferanse: BO 074-5-1). Kirken: 1328 (ecclesia de Obdal, PN. 24), 1385 (Æyiu kirkiu, DN XIV:14), 1427 (Æghiar kirkio, DN XIV:43), 1464 (Øyæ kirko, DN XII:233), 1620 (Øye eller Opdal).

ØYE, gnr. 61 Prestgarden (Øye sogn). Eldste omtale av kirken er i 1589 (Øye kircke, Thr.R. 69f). Nåværende kirke står på (gnr. 61) Prestgarden, et bruk av opphavsgården Øye. Kirken står på nordsida av Surna rett øst for der den munner ut i Surnadalsfjorden. Landskapet i dalmunningen er svært meandrert. I andre halvdel av 1600-tallet hadde kirken korsformet grunnplan. Hvilken byggeteknikk det var for korsarmene mot nord og sør er noe usikkert, men i alle fall østre og vestre korsarm var i stavkonstruksjon. I vest var det et våpenhus, men kirken hadde ingen takrytter. I 1724 ble det reist en tømmerkirke med langstrakt, åttekantet grunnplan, takrytter og skrifthus – trolig på samme tuftsted som den foregående kirken. I 1855 kjøpte almuen kirken av de private kirkeeierne og en lang diskusjon om kirkene i bygda tok til. Først i 1871 ble nåværende kirke vigslet på samme tuft som der de to eldre kirkene hadde stått (Hyldbakk 1957:122ff, 1959:115ff). I 1589 var Øye anneks til Stangvik hovedkirke (Thr.R. 69f), og i 1704 ble Øye skilt ut som eget prestegjeld (NG 417). Før dette må stedet likevel ha hatt en residerende kapellan, for (nåværende 61) Surnadal prestegård er fra 1667 belagt som prestebol (Øye Præstegaard, NG 418). Øye var en temmelig stor gård i 1432 og erkesetet ser ut til å ha hatt det meste av den (AB 112), i 1533 ble bortbygslet drøye 6 spann (OE 39). Bnr. 1 av (63) Øye ytre heter Klokkargarden, en sandbanke under Prestgarden heter Prestøya. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-69)x

ØYER (hovedkirke), gnr. 35 Øyer prestegård (Øyer sogn). Kirken står på (gnr. 35) Øyer prestegård hvis opprinnelige navn er Orrestad (NG 165). En kirke på Orrestad brant 1722 etter lynnedslag. Nåværende kirke er en trekirke med korsformet grunnplan som ble reist på forrige kirkes tomt og innviet 1725. Den fikk navnet Hellig Trefoldighets kirke (Hiorthøy 1786:161, Schøning I:148, 151). 1743 var Øyer hovedkirke med Trætten som anneks (Røgeberg 2004:300). En dom av 1581, bekreftet 1600, viser at det så seint som rundt 1550 ble gitt sjelegaver til Øyer kirke (St. 154f). Det ser ikke ut til at det ble ført bygselrett i Øyer prestegjeld på 1570-tallet, hvilket gjør det vanskeligere å benytte skyldparter i anneksenes kirkestedsgårder som indikasjon på tidligere prestebol. Et flyttingssagn knytter Øyer kirke til Skåden kirke (se nedenfor). Et bruk av prestegården heter Klukkergarden, og et bruk av (40) Bergum heter Klukkerhågån. 1775 lå det et par maadelig store runde Kjæmpe-Hauge rett ved prestegårdshusene, men dette var da et stykke unna kirken (Schøning I:147). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21).

ØYESTAD (hovedkirke), gnr. 18 Prestegården (Øyestad sogn). Eldste omtale av en kirke på (gnr. 18) Prestegården, hvis opprinnelige navn er Øyestad (NG 105), er i 1347 (Oeyiastadar kirkiu, DN IV:323). Prest på stedet nevnes noen år tidligere, i 1338 (sira Narfua a Oeyiastodum, DN IV:232, 233). Videre har kirken fot med skaft fra en døpefont i kleber datert til 1275-1325 (Solhaug 2001:107f). I sin nåværende utforming framstår Øyestad kirke som en rektangulær steinbygning med et yngre kortilbygg i tre. De to portalene i skipet har klart gotiske elementer i tillegg til de spisse buene, og kongehodet (fjernet) over vestportalen og bispehodet over sørportalen viser til nær kontakt med domkirken i Stavanger (Ekroll 1997:241). Likevel er det sannsynlig at Øyestad kirke opprinnelig ble bygd i romansk stil. En nybygd steinkirke i dette området i gotisk tid er mindre realistisk, så trolig er de gotiske elementene resultat av en større ombygging – antageligvis i forbindelse med at kirken ble sognekirke i et kannikdømme på slutten av 1200-tallet. Prestene ved kirken omtales seinere i middelalderen som kanniker ved Stavanger domkirke (DN XVIII:70, IV:942, XXI:618, XXI:713). Da ble trolig det opprinnelige koret revet og skipet forlenget, slik at bygningen framsto med rektangulært grunnplan og innvendig markert korskille. Som støtte for en datering av den eldre steinkirken til første halvdel av 1100-tallet kommer et antall kvader fra en romansk portalbue (alt. østvindu) som i dag ligger på kirkegårdsmuren sør for kirken. Trolig kommer kleberen til kvaderen i Fjære, Tromøy og Øyestad kirker fra et budd ved Vangen, nær ved Øyestad. Det forhold at prestene ved Øyestad var kanniker antyder at kirken kan ha vært en av de tidlige hoved- eller fylkeskirkene. Rundt 1620 var Øyestad hovedkirke med annekser på Fjære og Froland (St.S. 199f). Til samme tid het det at «Thienden till Øyestad præsteboell kan beløbe sig, aff Øyestad och Fierre sogner, hennwed 38 t korn. Menn aff Frolands sogenn giffues allenne smør rede» (St.S. 201). I 1884 var kirkestedet blitt flyttet til (36/7) Bjorbekk, og kirken på Øyestad fikk status av kapell (NG 105). 1900 brant Øyestad kirke men ble gjenreist og innviet 1902 (Bråstad 1981:290f). Over et jorde nord for kirken løper et tråkk kalt Kirkeveien, og rett øst for dette heter det Degnekjerr. En vei som passerer kirken et stykke mot vest heter Presteveien. (kartreferanse: BQ 010-5-1). (Kildegjennomgan til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21, oppdatert tekst i 2014)

ØYFJELL, gnr. 3 (=106) Skolås (Øyfjell sogn). Nåværende kirke står rundt 100 m sør for tunet på (gnr. 106/2) Kyrkjebø under (106) Skolås. I 1665 og 1723 het det Skaalaass med Kirchebøen (NG 453). Muligens har samtlige av sognets gårder i denne fjellbygda mellom Høydalsmo og Rauland utgjort en opphavsgård, og der navnet kan ha vært Elgjafjall eller Elgjarfjall (NG 452), jfr. også det forhold at kirkeregnskapet 1574-77 ble undertegnet av bl.a. Gunder Øfield Kierckewerge till Øfieldtz Annexa (St. 218). ”Føre svartedauden skulle Øyfjell heite Solheim sokn. Dette namnet finn ein ikkje i skriftlege kjelder, men ein har minne om namnet i stadnamn som enno er i bruk, i segner og i gamle stev. Ei li i Kyrkjebøjordet heiter enno Solheimslid. Solheimskleivi er namn på ei kleiv mellom Volhovd og Kyrkjebø, der den gamle vegen gjekk. I Bergestigmarki ligg Solheimstaul. Og i eit av dei gamle stevi – oppskrive av Hans Ross i 1877, heiter det: ’Dæ va Tone Øyfjell, ho såg seg yvi Soleheimi…’” (Fundlid u.å. s. 1). På 1590-tallet holdtes det tjeneste i kirken kun åtte ganger i året (JN 379). Ifølge Hauglid (1973:184, 198, 352) kan den bevarte portalplanken fra Øyfjell stavkirke dateres til første halvdel av 1200-tallet, og sannsynligvis er de to bevarte maskehodene samtidige med portalen og kan ha hørt hjemme i korbueåpningen. Denne kirken sto fortsatt i 1668 da det het at ”Kierken var opført av stav-verk og som sædvanlig omgiven av svaler”. I 1826 ble kirken revet og en ny kirke reist på tuftene av den gamle og innviet 1833 (Fundlid u.å. s. 2ff). Rett ned for tun og kirke i vest renner Kyrkjebekken, som lenger sør skifter navn til Kyrkjebøbekken. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegråder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21)

Fornminne: Restene av rundrøys av middels og stor rundkamp, enkelte bruddsein uklart markert, kantene overgrodd av frodig gress, lyng, mose og lav. Dårlig synlig i terrenget. Midten og S-SØ del av røysen forsvunnet, muligens del av bunnlaget intakt, delvis overgrodd. Mot N mindre inngravning i siden. N-del av midten gjenstår som ujevn stenansamling dekket av lyng og mose, med bratte sider. Svære mengder stein fraktet fra røysen for veibygging og husbygging. I kanten mot N-NØ enkelte løvtrær. Antatt mål: diameter 9 - 10 m, høyde mot S = 0,1 - 0,2 m, høyde mot N = 1 m. På en liten rabb 6 - 7 m SV for røysen, uregelmessig ansamling mindre rundkamp dekket av frodig vegetasjon og kratt. Kan være åkerstein. Vegetasjonen så frodig at den skjuler rabbtoppen og eventuelle steinansamlinger her. Flere fornminner kan ligge skjult i området.

Lokaliseringen av kirkestedet er uavklart. Bakgrunn for grov lokalisering er dette: Eldste omtale av en kirke på (gnr. 114) Øyfjord er i 1589. Det het da at Øøfiords och Balstads kircker betienes aff en prest (Thr.R. 90), og denne kapellanen residerte på Øyfjord. Etter 1650 ble både Øyfjord og Baltsfjord betjent fra Hillesøy kirke. Seinere ble Øyfjord lagt under Mefjord kirke i Berg prestegjeld. I 1641 het det at kirken da sto til nedfalls, men ifølge tradisjonen skal bygningen ha stått til 1720, og brukbare materialet skal ha blitt ført til Hillesøy. Nicolaissen registrerte ei tuft i 1888, men denne er ikke seinere gjenfunnet: ¿Kirkens tomt er endnu at se. Kirken har været et langhus af lidt over 13 m længde, og, saavidt nu kan sees, uden tilbygget kor¿ (Aarb. 1889:5). Etter opplysninger i juli 1968 ¿skal det [i Sandvika, Hillesøy sogn, Lenvik pgd.] være funnet graver under veiarbeid og gravd ned igjen i nærheten (¿) I Håløygminne 1928 forteller Jens Solvang at han besøkte stedet i 1920, og da befarte kirketufta. Mesteparten av syllmuren var ryddet bort, men av nordenden låg muren i full breidd, og inni var det rota opp en liten potetåker. På andre enden av tufta stod et lite hus. En gammel mann hadde fortalt at der hadde vært kirkegård omkring, for de fant menneskebein overalt når de rota i jorda¿. Ved Bratreins befaring ble den tradisjonelle kirkeplassen utpekt helt mot sør i Sandvika, innenfor all moderne bebyggelse, men han var skeptisk til at den påviste tufta skulle være ei kirketuft (Bratrein april 1969, Bertheussen 1988:239, Trædal 2008:420 m/ref.). Øyfjord var et større fiskevær i seinmiddelalder, for i 1490 var landvorden av bl.a. Øyefiorden del av et arveoppgjør innen den øverste verdslige elite, og været lå som del av Bjarkøygodset (DN VIII:426). Bosetningen størrelse og velstanden blant beboerne gjenspeiles også i antallet skatteytere i 1521 og det høye nivået på skatten (NRJ II:567 etc.). På ØK er et område merket av med rune-R, rett innunder en utstikkende rygg kalt Kirkebakken. Trolig er dette en gårdshaug.

ØYJAR/ØYE, gnr. 66 Øye (Røn sogn). Eldste omtale av en kirke på bnr. 2 Kirkevoll av (gnr. 66) Øyjar er i 1358 (Oeyiar kirkiu, DN II:344), men sognet nevnes fire år tidligere (Oeyiar sokn, DN I:343). Mellom Øyjar og kirkestedsgården (68) Øde ligger (67) Ulve. Kirkene på Øyjar og Øde er begge skriftlig godt belagt på 1300-tallet, Øyjar også så seint som i 1466 (DN VIII:385). Kirken på Øde og dens sogn forsvinner fra kildene etter 1400. En rimelig forklaring er at den ble lagt ned blant annet som følge av befolkningsnedgang, prestemangel og inntektssvikt for Kirken etter de mange pestbølgene i andre halvdel av 1300-tallet. I et brev fra 1354 heter det da også at gården Øde da lå i Øyjar sogn (DN II:344). Når Øden kiercke føres i Stavanger bispedømmes jordebok ca. 1620 (St.S. 159), skyldes det således en misforståelse – at det i stedet skulle stått Øier kiercke (el.l.). At kirken på Øyjar ikke var nedlagt rundt 1620 harmonerer med at Kraft hevder at Øyjar kirkegård fortsatt var i bruk rundt 1800 (NG 295). Også de arkeologiske undersøkelsene som ble gjennomført på 1960-tallet, i forbindelse med at nåværende Øyjar kapell ble bygd i 1963 og kirkegården skulle planeres, bekrefter at det tidligere hadde stått kirke med kirkegård på dette stedet. Det ble påvist rester av ei tuft fra en stavkirke der seinere gravlegginger hadde forstyrret denne. Under fundamentrestene for stavkirken ble påvist et brannlag. Det hørte til en eldre, øst-vest orientert bygning, der rester av denne ble radiologisk datert til 1000-tallet. Det ble funnet rundt 20 mynter fra middelalderen på kirketomten. Omtrent halvdelen av myntene er fra perioden ca. 1250–1350 mens resten var nyere. Dette betyr at det var kirkene på Øyjar og Fyrstro som ble revet i 1747 i forbindelse med at nåværende Røn kirke ble bygd – delvis med materialer fra de revne stavkirkene. Portalrester i nåværende Røn kirke og som skal stamme fra Øyjar kan muligens datere den revne Øyjar stavkirke til 1200-tallet eller rundt 1300. Med en slik datering faller det rimelig å anta at den øst-vest orienterte, brente bygningen under stavkirken på Øyjar var en eldre kirkebygning. Kirken på Øyjar blir på 1600-tallet beskrevet som en liten stavkirke med svalgang rundt hele. (Jahnsen 1983:72ff). Rundt 1620 lå Kierckevold til presten ved Slidre kirke (St.S. 161). Gården ble i matrikkelen rundt 1900 ført som gnr. 66, mens Øyjar var 66/1 – men gårdsnavnet var da allerede skiftet over fra Kirkevoll til Øyjar i og med at dette hadde bnr. 1 (NG 289). I brev 1324 (DN IV:159) og 1354 (DN X:59) samt i Oslo bispedømmes jordebok 1400 (RB 277) benyttes Sollabu sogn som referanse for gårder som (69) Fere, (70) Fossheim og den forsvunne gården Bø i den tidligere grenda Galaherad i Øde sogn. Både Galaherred, Øde sogn og Øyjar sogn skal i følge Rygh ha ligget innenfor det større området Sollabu, en betegnelse på landskapet vest for vassdraget i det nåværende Røn sogn (NG 296). En skal ikke se bort fra at det kan ha stått kirke i Galaherred, i og med at Rygh (NG 295) refererer Kraft som bringer tradisjon/’Sagn’ tidlig på 1800-tallet om at det skal ha stått kirke på (73) Tildem. Også for Fere finnes slik tradisjon: «I det gamle Øde sogn nevner Anders Bugge sagn om en kirke på Fere» (Jahnsen 1983:93). (kartreferanse: BT 071-5-1). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21. Teksten er oppdatert av Brendalsmo 10.10.13)

ØYMARK STA. MARIA OG ST. MIKAEL, gnr. 109 Øyestad (Øymark sogn).Kirken står på (gnr. 109) Øyestad tett ved grensen mot (110) Kirkeby i sør. En stavkirke ble i 1725 erstattet av en tømmerkirke, og denne brant i 1875 og ble erstattet av dagens kirke i 1879 (NK 82). Kirken fra 1725 ble trolig reist på samme sted som der stavkirken hadde stått, mens dagens kirke ble bygd ca. 75 m vest for den gamle kirketomten i den vestligste del av dagens kirkegård. I 1401 ble prestbolet ført som Prestboleth Øyarstader og med skyldstørrelse (RB 152), rimligvis et bruk av kirkestedsgården, og på 1570-tallet lå dette som bygselpart til mensa ved Aremark hovedkirke (St. 25). Utfra lokaltopografi, navnetyper og gårdsgrenseløp må iregnes så vel Øyestad som Kirkeby til opphavsgården i tiden da kirken ble reist, samt muligens også (105. 106) Sandtorp nedre og øvre. Trolig er det her som ved Aremark kirke at opphavsgårdens navn er tapt, eller at det også her kan ha vært etter innsjøen, i dette tilfellet Øyji. I 1400 het det at det skulle gjøres åbud på prestbolet men ikke hvor ofte, at biskopen under visitas skulle lligge her ij neter og at han tok 4 huder i katedratikum (RB 563). Kirken har en romansk døpefont i kleber (NK 82). Rett ut for kirken ligger Tyvholmen, og ut for Kirkeby ligger Kirkebyøya. 1,3 km sør-sørvest for tunet på dagens Kirkeby og helt sør på Kirkebys gårdsvall, øverst på en flat ås, finnes lokalitetsnavnet Kirkehaugen. Navnet kan i dette tilfellet eventuelt ha sitt utgangspunkt i åsens form, for det er en temmelig bratt og skarp ås. Stedet er ikke egnet som tunområde, så en eventuell flytting i middelalderen av et eldre tun med kirke er svært lite sannsynlig som forklaring av navnet. Rett nord og øst for åsen finnes dessuten navn etter de tapte gårdene Gjøngerud og Granerud, hvilke også antyder et område mindre egnet for et tun fra yngre jernalder eller tidligste middelalder. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21)

Beskrivelse fra lokalitet:
"Fiskerkapellet på Øyra i lågen" Lokaliseringen av kirkestedet er uavklart. Skre 1988:69 «Iflg. Huitfeldt-Kaas (ibid:217) skal Øyra tidligere ha ligget der øya Knuvelen ligger …».
JOMFRU MARIA OG ST. OLAVS KAPELL, gnr. ukjent (trolig Fåberg sogn. Schøning fant opplysninger i Fåberg kallsbok for året 1759 som viste at det hadde stått et kapell på «Øren i Lougen Elv». Han tolket dette dithen at kapellet skulle ha stått på (gnr. 30) Øire (Schøning I:170, 208f, jfr NG 238), mens Hiorthøy (1786:215) plasserer det ved Øren ved Lougen og refererer til fisket. Skre (1988:69) mener at ei opprinnelig øy Øyra i Lågen på grunn av stadig flom for lengst må være borte, men at den skal ha ligget rett vest for den nåværende Øyra om lag der øya Knuvelen ligger. Borgen (2013:18f) diskuterer de forskjellige opplysninger om kapellets plassering, samt tolkninger av disse, og konkluderer med å feste tillit til opplysningene i kallsboken fra 1759. Altså at kapellet sto på øya Øyra i Lågen rett ut/vest for Hovegårdene. Det var biskop Gunnar av Hamar som 1459 hadde latt bygge kapellet. En innskåret innskrift på en stokk i kapellet ble oppdaget 1759 (overesatt fra latin): «I Herrens aar 1459 dagen efter St. Lambertus blev dette kapel viet til Jomfru Marias og Sankt Olafs, konge og martyrs ære, af hr. Gunnar, biskop i Hamar, som likeledes har grundet det. Bed for hans sjæl». I 1393 ble det utstedt et verne- og privilegiebrev fra paven til Hamar domkirke og bispestol. Der ble det påpekt domkirkens eierrett til bl.a. gårdene Hovin på Helgøya, Dvergstein og Jevnaker på Hadeland, Storøya i Tyrifjorden, Saxegården i Oslo samt fisket i Lågen (DN XVII:179/RN 8:203). Dette gjør det rimelig å knytte byggingen av kapellet til et ønske fra biskopen om å gi de mange deltagerne i dette fiskeriet tilgang til kirkelige handler mens det pågikk. På et tidspunkt var kapellet blitt demontert og flyttet opp til Fåberg prestegård og benyttet der som matbod, for så i 1897 å bli solgt til De Sandvigske samlinger på Maihaugen. (sannsynlig kartreferanse: CL 073-5-1). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkesteder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21 - oppdatert 14.11.13).
Beskrivelse fra Enkeltminne:
Det var biskop Gunnar av Hamar som 1459 hadde latt bygge kapellet. En innskåret innskrift på en stokk i kapellet ble oppdaget 1759 (overesatt fra latin): «I Herrens aar 1459 dagen efter St. Lambertus blev dette kapel viet til Jomfru Marias og Sankt Olafs, konge og martyrs ære, af hr. Gunnar, biskop i Hamar, som likeledes har grundet det. Bed for hans sjæl». I 1393 ble det utstedt et verne- og privilegiebrev fra paven til Hamar domkirke og bispestol. På et tidspunkt var kapellet blitt demontert og flyttet opp til Fåberg prestegård og benyttet der som matbod, for så i 1897 å bli solgt til De Sandvigske samlinger på Maihaugen.