Stavangerbiskopens residens frem til reformasjonen. Middelalder underetasje, bispekapell og hagearealer ned mot Bredevannet. Senere skiftende funksjoner, ombygget og forandret mange ganger.

Skagen 18 ligger V på sentrumshalvøya i Stavanger, og inngår i sjøfronten langs Skagens østside. Anlegget markerer seg ved at det ligger noe tilbaketrukket fra sjøhusfronten S og N for anlegget. Det er i dag uteservering på arealet mellom den gamle lagerfløyen i NV og Skagenkaien i V. Mot Ø grenser eiendommen ut mot brosteinsbelagte sentrumsgater. Skagen er en av Stavangers eldste gateløp. Nærområdet er preget av gammel bebyggelse som i stor grad huser ulike kafé og restauranttilbud. Fredningen på eiendommen omfatter hovedbygningskomplekset (Skagen 18), kontorbygningen (Skagen 16) samt sjøhuset. Skagen 18 har stor bevaringsverdi ikke minst på grunn av eiendommens høye grad av autentisitet i interiør og eksteriør. Huset vurderes som et av de fineste rokokkobygninger vi har i Norge.

Ledaal ligger på Eiganes, i et av byens sentrumsnære boligområder. Herregården Ledaal er Kongens offisielle residens i Stavanger. Bygningen eies og forvaltes av Stavanger Museum.

Dette kulturminnet er en områdefredning over flere helleristningsfelt fordelt på et større område langs med stranda, ved gården Meling. Området består av over ti sikre felt, noen med over 400 helleristninger, andre kun noen få. Noen av feltene er mer tilgjengelige og synlige enn andre, enkelte av feltene er også oppmalt. På de ulike feltene finnes mange forskjellige figurer, alt fra båter, fotsåler, ringfigurer, mennesker, dyr, økser, skålgroper, linjer, ubestemmelige former, sirkler og et par fisker, er risset inn i berget. Deler av området har vært preget av forstyrrelser, så enkelte felt er kun delvis bevart, da berget blant annet har blitt sprengt bort, sprekt eller erodert.
Det er også grav - og bosetningsspor innfor det fredede området
19 (Fredning av område rundt et fredet kulturminne)

Sølyst er navnet på en av de nærmeste byøyene utenfor Stavanger. Øya er knyttet til fastlandet via Bybrua. Øya fremstår i dag som en grønn oase like utenfor Stavanger sentrum. Den ene halvpart av Sølyst er nå friluftsområde for byen, mens den andre delen fremdeles er i slektens eie. På øya finnes også gartneri og småbåthavn. De fredede bygningene ligger sørvest på øya, vendt mot det indre havnebassenget i Stavanger. Bygningene befinner seg innenfor en stor parklignende hage i engelsk landskapsstil med store trær og kraftige steingjerder. Anlegget avsluttes med en liten brygge. Også i friområdet utenfor haveanlegget finnes spor etter den kulturhistorien som har utspant seg her både i form av krigsminner, men også murer etter paviljong, stier og steingarder. Det fantes tidligere også en kunstig bygd gotisk ruin på eiendommen, som nå er revet. ¿Trangedalen¿ og de to steingjerdene langs de to høydedragene ¿Sjøgangene¿ og ¿Danmark¿ er viktige deler av miljøet. Det er last på last med ballastjord fra kontinentet har gjort Sølyst grønn og frodig slik den fremstår i dag. De fredede husene på Sølyst innbefatter Hytten (1726), Murtehuset (1765) og Hovedhuset (1822). Hovedhuset ble ombygd og utvidet i 1846. Til eiendommen hører også låven og Idsøhuset, men disse bygningene er ikke fredet.

Takkonstruksjonen under den øverste takhetten på tårnet ble vinteren 2018-19 rehabilitert med mye utskiftning av sperr. Det ble lagt pustende duk som vindtetting. Spiret ble lagd nytt av dreid stål da det viste seg vanskelig å få esse-smidd et jernspir på denne størrelsen i dag. Det ble også laget et nytt spyd til toppen av spiret, som var knekt. Kulene på spiret fikk et nytt lag av bladgull. Disse og kobbervimpelen med årstallet ble remontert. Arbeidene ble utført av HøieUeland (tømmer), smed Geir Magnussen og andre ved Arkeologisk museum, og J. Johnsen og sønner (blikkenslager). Under arbeidene fant byggefirmaet rester av den mørke, sekskantede skiferen som lå på tårnet frem til 2. verdenskrig. Under lektene til skiferen lå det sink, muligens den opprinnelige taktekkingen.
19 (Fredning av område rundt et fredet kulturminne)

Beskrivelse fra lokalitet:
Hovedhuset på Kolbeinstveit er fra ca 1850 og har empirpreg, med pultark og symmetrisk fasade. Hovedhuset er en del av museumstunet på Kolbeinstveit.
Beskrivelse fra Enkeltminne:
Mer informasjon fins i Askeladdens merknadsfelt

Gården på Lid i Suldal, også kjent som Li-tunet, ligger på østsiden av Hylsfjorden. Alle bygningene på gården, unntatt gårdens tilhørende sjøhus, ble fredet etter lov i 1974.

J.S.Munch nr. 179: På Rakvikas vestre side har Edv. J. Havnø registrert 3 steinrøyser. Disse ble tross leting ikke funnet, ingen av gårdens folk kjente noe til dette. Ikke nevnt i ØK-registreringen 1979.

Beskrivelse fra lokalitet:
Garden Sørestad har 5 hovudbruk. Fram til 1870 låg alle samla i ei stor klynge, men klyngetunet vart oppløyst gjennom jordskifte. De einskilde bruka på garden vart likevel liggjande ganske tett inntil kvarandre etter jordskiftet. Ein fjellknaus som skjermar for dalatrekken er sannsynleg årsak til dette. På dei einskilde gardsbruka er dei fleste bygningane frå etter jordskiftet erstatta med nye bygningar. Våningshuset på bnr. 2 og det freda eldhuset er dei som har mest alderdomeleg preg.
Beskrivelse fra Enkeltminne:
Huset vart attreist som eldhus ved jordskiftet kring 1870. Før dette var det loftsrommet i eit 2-høgda loft som i tillegg hadde kjellar. Noko av lafteverket i bursrommet vart nytta til det nye stovehuset på bruket. Til eldhuset nytta dei dei fleste stokkane frå loftsrommet og nokre av stokkane i bursrommet, m.a. stokkane som syner spor av bjelkelaget mellom bur og loft. Eventuelle svalgangar i loftet i 1870 er det ikkje spor etter. Ved attreisinga vart tømmeret nytta til eit eldhus. Inngangen er i austre gavlen der beitskiene og dørbladet er gamle, men begge er snudd inn-ut. Dør og beitskier kan ha vore frå bursrommet, ikkje i loftsrommet. Det vart mura opp ein skorstein inntil nordveggen med ein enkel bakaromn mot vest. I 1997 vart eldhuset reparert. 3 syllstokkar og nokre andre laftestokkar vart skifta ut. Taket vart tekt med bølgjeblekk og bordtaket er førebudd for never- og torvtekking. Eldhuset er bygd med findalslaft, dvs at laftehalsen ligg i nedre delen av tverrsnittet på stokkane. Findalslaft har til no vore sett som eit sikkert teikn på at lafteverket er frå før 1350. Difor ert årringsdateringa til 1573 svært overraskande.