Banak ble etablert som feltflyplass for Hærens Flyvevesen i 1938, men det var liten flyaktivitet frem til krigsutbruddet i 1940. For tyskerne ble Banak en av de viktigste flyplassene for angrep på den allierte konvoifarten til Murmansk. Plassen spilte en viktig rolle under frigjøringen i 1945 i forbindelse med innflyvning av livsviktige forsyninger og personell. Banak er idag Forsvarets nordligste flystasjon.
Etablissementet ligger på en halvøy innerst i Porsangerfjorden, rett nord for kommmunesenteret Lakselv. De eldste bygningene ved stasjonen er 4–5 brakker i én etasje oppført på slutten av 1940-tallet. Disse bygningene (kalt «gamle Banak flystasjon») ligger øst for selve stasjonsområdet, på veien til den sivile flyterminalen. Flere av disse bygningene er oppført av plank fra den ekstyske rullebanen. Bygningsmassen på det som idag er Banak flystasjon består av forlegninger, kontorer, hangar, ammunisjonslager m. m. fra 1960- og 70-tallet. Den opprinnelige rullebanen var østvest-orientert. «Spor» av denne ses tydelig i landskapet som et område med sand og lite vegetasjon på tvers av dagens flystripe.
Vest for flystasjonen ligger Banak fort. Fortet ble påbegynt av tyskerne, men ikke fullført før etter krigen. Artillerifortet er anlagt som forsvar av flyplassen og består av et fjellanlegg med to kanonstillinger og fire observasjonsposter. Fortet har idag mobiliseringstatus.
Brakkene på "gamle Banak flystasjon" - bygget i 1948-50 - har stor militærhistorisk betydning som noe av det første som ble bygget av luftforsvaret i Nord-Norge etter krigen. Inv.nr. 0001 og 0003 har spesiell interesse fordi de er laftet av flyplassplank. Dette var vanlig flere steder i Finnmark under gjenreisningen etter krigen. Bygningene er godt bevart mht. utforming og materialbruk/detaljer i både eksteriør (panel, vinduer) og interiør (planløsning, materialbruk). De øvrige bygningene i det gamle, stasjonsområdet er antagelig bygget i bindingsverk og har ikke samme grad av autentisitet. Flystasjonen forøvrig preges av nyere bygninger. Begge disse kategoriene er av mindre antikvarisk interesse og inngår derfor ikke i vernet.
Historikk:
1938: Banak ble etablert som feltflyplass for Hærens Flyvåpen i 1938. En liten grusstripe ble anlagt og i noen grad benyttet av norske beredskapsstyrker i forbindelse med den finsk-sovjetiske vinterkrigen. Flyaktiviteten var liten frem til krigsutbruddet i 1940.
1940-45: I 1941 startet tyskerne en storstilt utbygging av Porsangerområdet, og Banak ble da en av hovedflyplassene for angrep på ishavskonvoiene. Rullebanen ble forlenget og det ble lagt dobbelt plankedekke og man anla også flere stillinger til forsvar av flyplassen. Hangarer, sykehus og verksteder reist. Det ble også anlagt flere stillinger til forsvar av flyplassen. Bygninger og anlegg på flyplassen ble ødelagt da tyskerne trakk seg ut av Porsanger høsten 1944, men flyplassen spilte en viktig rolle under frigjøringen i 1945 i forbindelse med innflyvning av livsviktige forsyninger og personell.
1945 - 50: Etter krigen ble flyplassen tatt i bruk og bygget ut av Luftforsvaret. De første permanente bygningene, oppført 1948-50, var brakker i en etasje oppført av plank fra rullebanen.
1950-60: 1951 var plankedekket på rullebanen forfalt så mye at virksomheten på Banak måtte stanses. Aktiviteten lå nede inntil 1963 da en ny rullebane var klar til bruk.
1960-70: Utbyggingen av den "nye" flystasjonen fortsatte på 1960-- og 70-tallet med forlegninger, kontorer, hangar, ammunisjonlagre m.m.
1990-tallet: Banak er idag en liten flyplass med variert virksomhet. På grunn av beliggenheten benyttes den kun periodisk og bare av norske jagerfly. Landets NATO-allierte kommer ikke lenger enn til Andøya og Bardufoss med sine jagerfly, på grunn av de begrensninger Norge frivillig har lagt på egen og alliert militær virksomhet i området.
22a (Fredning av byggverk og anlegg i statens eie)

Skar leir og Krutthuset er lokalisert innerst i Maridalen. Mot øst, nord og vest ligger anlegget inntil markagrensen – mens landskapet mot syd omfatter landskapsvernområdet Maridalen, med hovedstadens primære drikkevannskilde Maridalsvannet.
Kruttfabrikken, etablert i 1854, var opprinnelig et privat foretak, men fra 1861 overtok Forsvaret som forpakter av Skar kruttverk. Bakgrunnen var et ønske om at staten selv skulle sikre både kvaliteten og forsyningene av krutt til Forsvaret. Det nye krutthuset, oppført i 1876, utelukket annen bebyggelse i en radius av 567 meter. Kruttproduksjonen fortsatte frem til 1898. Da var et mer moderne anlegg etablert på Raufoss i 1894, noe som sammen med utviklingen av nye kruttyper medvirket til at produksjonsanlegget på Skar ble lagt ned.
Selve krutthuset ligger for seg selv i skogen, et stykke fra Skar leir. Det er oppført i fuget tegl med blindbuer på gavlene og langfasadene. Bygningen har saltak tekket med falsede sinkplater og er godt bevart både utvendig og innvendig.
OPPRINNELIG OPERATIV SAMMENHENG
En viktig forutsetning for kruttverkets lokalisering til Skar i Vestre Aker var Skarselven, som utgjorde en naturlig kraftkilde. Senere var naturomgivelser og tilknytning til marka avgjørende for Forsvarets øvelsesvirksomhet her. Den tyske verkstedutbyggingen og tilgjengelig materiell fra annen verdenskrig dannet utgangspunktet for Luftvernartilleriets verksted.
VERN
Skar leir omfatter bygninger fra fire utbyggingsperioder i etablissementets historie, hvorav bygninger fra det opprinnelige kryttverkets tid og annen verdenskrig er særlig interessante.
Det gamle kruttverkets miljø har militærhistorisk og regionalhistorisk verdi, fordi det dokumenterer et viktig kruttverk på Østlandet. Miljøet er også lokalhistorisk interessant i forbindelse med 1800-tallets industrielle virksomhet i Aker. Modernisering har medført en del ombygging, slik at bygningene for en stor del har forholdsvis lav grad av opprinnelighet. Derfor er kun to bygninger vurdert som bevaringsverdige i landssammenheng. Det er krutthuset (inv. nr. 0023) og verksted og administrasjonsbygning (inv. nr. 0024). Disse bygningene har bygningsmessige og teknisk interessante opprinnelige detaljer bevart i et sjeldent helhetlig miljø.
Vernet omfatter enkelte bygninger og alle spor etter militær aktivitet innenfor verneområdet.
Merknad:
På grunn av spørsmålet om utslippstillatelse for leiren og boliger, som er til behandling hos Fylkesmannen, er anleggets fremtid usikker.
22a (Fredning av byggverk og anlegg i statens eie)

ØK-registrering 1971 (utenfor flyfotodekning): Fornminne: Gårdshaug. Noen egentlig haug finnes ikke, men under hele været, ca 200 m Ø-V langs stranden og ca 35 m N-S, finnes kulturlag. Disse er snart tynnere, snaut tykkere, men i hvert fall lengst i V minst 2 m tykk. Ts. 5773 a-b: 1 jarstein av kleber og 1 fot av leirtøy, funnet av Angel Fredriksen, Husøy, under gravning av vannledningsgrøft på eiendommen til Edv. Brox. Funnet i gårdshaugen. Øk-registrering 1984: Fornminne: Gårdshaug, rundaktig, svakt markert, ca 2mhøg fra sjøsida. Kulturlagets tykkelse opptil 2 m. Forøvrig ligger det kulturlag under hele været, med varierende tykkelse. Gårdshaugprosjektet 2001: Synlig som forhøyning med høy vegetasjon. Svartjordlaget er synlig enkelte steder, også helt ned mot fjæra.

Bømoen ble opprettet som ekserserplass for Sogn bataljon i 1899 som følge av den pågående utbyggingen av Bergensbanen og behovet for en sentral militær samlingsplass med rask atkomst østover. Kompaniene fra Sogn og Sunnfjord hadde fra 1874 til 1898 vært samlet i Vik i Sogn og før dette i Lærdal som dengang var et viktig knutepunkt mellom Øst- og Vestlandet. I årene før unionsoppløsningen i 1905 var den militære beredskapen i Norge rettet mot en eventuell krig mot Sverige og grenseområdene i øst og da Stortinget besluttet å føre Bergensbanen over fjellet til Hønefoss i 1894 (Vossebanen mellom Bergen og Voss ble åpnet i 1883) så man muligheten for en rask overføring av vestlandsavdelingene til Østlandet i tilfelle krig. Spørsmålet om flytting av ekserserplassen fra Vik til Voss kom derfor opp samme året og ble gjennomført i løpet av få år.
Bømoen ligger ved utløpet av Raundalen (Mjølfjell, Upsete) ca. 4,5 km nordøst for sentrum på Voss. Overgangen og forbindelsen mot Granvin og Hardanger går like øst for leiren. Terrenget består for en stor del av flate sandmoer bevokst med furu som ligger på terrasser opp fra Raundalselva. Denne danner avgrensningen av leirområdet mot øst og syd idet den svinger vestover ved utløpet av dalen. Leiren består av en magasinleir, en forlegningsleir, flystripe, verksteds- og administrasjonsområde i tillegg til skytebaner. Etablissementet er stort med totalt 94 inventarnummer hvorav 29 foreslås vernet. Den eldste bebyggelsen, forlegnings- og magasinleiren, er samlet i den østlige delen av hovedleiren. To tidligere kompani-/regimentstun, ett fra ca. 1900 og et fra tiden rundt 1910, ligger side om side på en vid terrasse med bratte skråninger ned mot elven. Disse har hver bestått av tre soldatbrakker med en ekserserplass i midten samt tilhørende underoffisersbrakker, offisersbrakker og en regiments/stabsbrakke plassert langs en linje på vestiden av tunene (to soldatbrakker i 1910-tunet brant ned etter et bombeangrep i 1942). Mannskapskjøkkenet ligger bak soldatbrakkene sammen med en variert gruppe bygninger med opprinnelig funksjon som badehus, proviantbod, potetkjeller, skosmie, redskaps- og vedskur. På en liten høyde på nordsiden av forlegningsleiren ligger den tidligere underoffisersmessen fra 1914 som nå er i bruk som befalsmesse. Her ligger også den gamle sykestuen fra 1919, bygd etter typetegning i nordisk nybarokk stil, sammen med et uthus. Disse er nå ute av bruk og endel preget av forfall, men er ellers meget godt bevart med hensyn til opprinnelige detaljer både innvendig og utvendig. Det samme gjelder to laftede ammunisjonshus nedenfor, bygd i hhv. 1900 og 1910. Lenger nede, på en lavere tange mot elven, ligger et område med magasiner og vaskehus, de fleste satt opp i løpet av de første 20 årene av leirens historie. Magasinleiren utgjør et samlet miljø og er godt bevart m.h.t. opprinnelig utforming, noen også med innvendige detaljer. På sydsiden av forlegningsområdet står fremdeles den gamle oppsynsmannsbolig med et mindre uthus. Inntil den tidligere innfartsveien til leiren som kom inn via en bro over Raundalselven, ligger der også et eldre halmmagasin med høyvekt samt en vaktbygning ved inngangen til leiren mot nordvest. Oppsynsmannsboligen er preget av moderniseringer, mens halmmagasinet har en høyere grad av autensitet. Når det gjelder øvrige deler av forlegningsleiren har viktige bygninger som soldat- og offisersbrakker gjennomgått relativt omfattende innvendige ombygninger. Endel vinduer og arkitektoniske detaljer utvendig er skiftet ut, men som helhet er forlegningsområdet og strukturen meget godt bevart. Mannskapskjøkkenet og underoffisersmessen utgjør imidlertid unntak idet de har gjennomgått påbygninger og større utvendige endringer.
Nord og vest for forlegningsleiren ligger flystripene på Bømoen med den eldste flystripen i retning sydvest/nordøst, krysset av den nyere øst-vestgående landingsstripen. Flere grupper med verksteder og ulike servicebygg på sydsiden av flystripene består for en stor del av ekstyske og nyere bygg. Dette inkluderer også brannstasjonen som er svært godty bevart, bl.a. med intakt slangetårn. På østsiden av Raundalselven er det også et skytefelt som hører til leiren, men dette er holdt utenfor Landsverneplanens sammenheng.
Bømoen er militærhistorisk interessant som en del av den norske forsvarsoppbygingen i årene før unionsoppløsningen i 1905. Etableringen er også sterkt knyttet til den samferdselshistoriske utviklingen med utbygging av jernbanen rundt århundreskiftet. Bygningene har vært i kontinuerlig bruk med påfølgende endringer. Staller, latriner, soldathjemmet og to av forlegningsbrakkene er borte, men som helhet er leiren svært godt bevart med et stort antall bygninger som viser ulike funksjonerved den opprinnelige leiren. På landsbasis kan den sammenlignes med noen av de større innlandsleirene på Østlandet, for eksempel Helgelandsmoen og Hvalsmoen, som også ble bygget opp i denne perioden.
Formålet med bevaringen på Bømoen er å ta vare på den opprinnelige leirstrukturen og bygningene fra den eldste perioden i leirens historie med noen få unntak. Det gjelder en kjøkkenbygning, tidligere badehus og befalsmesse. Dette har vært sentrale bygninger i leiren, men ombygninger både innvendig og utvendig er så vidt omfattende at disse ikke er blitt underlagt vern. Den ekstyske bygningmassen er bedre bevart i andre og mer helhetlige miljøer. Et unntak fra dette er brannstasjonen med intakt slangetårn. Slike bygninger er det få igjen av på landsbasis og den er derfor omfattet av vern.
Omfanget av vern varierer noe etter graden av opprinnelighet. På grunn av innvendige ombygninger gjelder vernet i hovedsak eksteriørene. Enkelte bygninger er imidlertid lite endret eller har bevaringsverdige arkitektoniske detaljer i interiørene. Dette gjelder sykestuen med uthus, et vaskehus, ammunisjonsmagasinene samt brannstasjonen. Sykestuen er den best bevarte sykestuen fra denne perioden i Forsvarets eie og er meget verneverdig som typeeksempel.
22a (Fredning av byggverk og anlegg i statens eie)

I 1895, under den militære opprustningen før unionsoppløsningen, begynte norske myndigheter i økende grad å se behovet for å bygge opp marineavsnittene. I 1898 ble det vedtatt at Bergen skulle være opplagshavn for en øket del av Marinen. Aktiviteten på Marineholmen, verftet og opplagshavnen innerst i Puddefjorden, hadde tatt seg opp etter 1893, men fikk nå økte bevilgninger og ble utbygd sammen med bl.a. Kvarven og Gravdal. På grunn av eksplosjonsfaren ble Wallemsviken anlagt som et støttepunkt med magasiner til miner, ammunisjon og sprengstoff.
Wallemsviken ligger ved Gravdalsbukten vest for Bergen sentrum. På motsatt side av bukten ses etablissementet Kvarven med Hestviken hvor NUTEC holder til idag og hvor det blant annet var minemagasin for Bergens befestninger.
Den eldre delen av etablissementet i Wallemsviken består av en gruppe minemagasiner, verksteder og arbeidshus som ligger på rekke fra pynten av Gravdalsneset og inn til bunnen av Wallemsviken. Lengst ute er det en gruppe av seks bygninger, fire små og to litt større, som alle i pusset murverk. Fem av disse har et særegent arkitektonisk uttrykk med dekorative gavler i en nordisk nybarokk stil. Veggene har små, buede vindusåpninger og horisontalt trukne bånd som springer ut fra murlivet. Flere av magasinene har ståldører og opprinnelig skiftertak i behold. De største er i relativt god stand, mens de minste som ligger lengst ut er preget av manglende vedlikehold. Magasinene er delvis sprengt inn i fjellskrenten i bakkant slik at naturlig berg danner utstikkende «sprengskjold», mens det andre steder er murte sperrevegger mellom bygningene. Innerst i bukten ligger det et større blikkledt magasin som brukes som takkelasjeskur (master/seilutstyr) for Sjøkrigskolens seilbåter. Innenfor dette ligger to panelte trebygninger som tidligere ble brukt som arbeidshus. Utenfor magasinene ligger et fint oppbygd kaianlegg i tørrmur. Bak magasinbygningene, på toppen av Wallemsneset, dominerer idag Sjøkrigsskolens nyere bygninger.
Etablissementet i Wallemsviken er knyttet til viktige begivenheter i Forsvarets historie på begynnelsen av 1900-tallet med opprustningen før og etter 1905 og etableringen av Minevesenet. Perioden representerte en ny æra i Marinens historie. Minemagasinene er det eneste som gjenstår etter at de siste restene av Marineholmen ble revet for få år tilbake- Gruppen av bygninger ligger samlet og utgjør et miljø som er relativt lite preget av endringer. Anlegget har betydelige arkitektoniske og miljømessige kvaliteter. Kun et fåtall ammunisjonshus knyttet til Marinen er inkludert i Landsverneplanen. Bygningstypen er også sjelden, noe som øker den antikvariske verdien.
(Se Kvarven/Gravdal for utfyllende opplysninger/historikk)

HØGÅS BATTERI / Forsvarsverk - Oppr.funksj: Grensefestning
Anlegget som er en av posisjonsartilleristillingene fra 1900-1916, er oppdelt i 3 terrasser. Den høyeste i ØNØ, den laveste i VSV. Terrassene er forbundet med 2 trapper. Hele anlegget er murt av store blokker i tørrmur. Det ser ikke ut til å ha vært brukt meisel ved uttaking av stein. På toppen av murene er det lagt et lag jord som nå er gressbevokst. Veien opp til batteriet er også fint tørrmurt. Hele anlegget er usedvanlig godt bevart og holdt i hevd. Spredte trær vokser innenfor murene. 40m N for anleggets ØNØ-hjørne står en 1m høy blokk. I toppen bolt. Her har siktebordet vært plassert. Bratt V-helling av N-S-gående åsdrag. Barskog med enkelteløvtrær. Lyng, gress og mose. Berg i dagen. Fra anleggets VSVside er det vidt utsyn SØ-SV mot Øyern og Rælingen-Enebakk. 250m SSØ for driftsbygningen på Norddal, 51/14, 160m N for kryss mellom Svindalsveien og rv 22.
OPPRINNELIG OPERATIV SAMMENHENG
Som et ledd i arbeidet for å løsrive Norge fra unionen med Sverige ble det fra slutten av 1890-tallet anlagt en rekke fort og skanser langs grensen fra Svinesund i sør til Kongsvinger i nord. Befestningene skulle kunne stoppe et svensk angrep mot hovedstaden i tilfelle væpnet konflikt ved løsrivelsen. Forsvarslinjene ble lagt på øst- og vestsiden av Glomma, med sterke sperrefort øst for elva og mer tilbaketrukne stillinger på vestsiden.
Batteriets oppgave var å stanse eller oppholde fiendtlig fremrykning på Øyerens østside mot Fetsundavsnittet, samt å kontrollere adgangen mellom Blaker i nord og Fossum i syd. Batteriets hovedskuddretning var fra venstre med fløy mot sydøst, der hvor to hovedveier møttes. Høyre fløy ga utsyn utover Øyeren. Nedenfor gikk veien sydfra langs Øyerens østside, hvor terrenget var lite oversiktlig. Armerte fartøyer på Øyeren var tenkt å kunne støtte Høgås fort.
VERN
Høgås har vesentlig militærhistorisk interesse som en del av et omfattende og viktig forsvarssystem mot Sverige. Dette er en interessant og viktig befestningslinje, der anleggene som fortsatt er i Forsvarets eie inngår som helhet i landsverneplanen. Militæranleggene som ble bygget ut i denne perioden vurderes som kulturminner med viktig symbolverdi i forbindelse med nasjonens løsrivelse fra unionen.
Anlegget er i tillegg konstruksjonsmessig interessant med en særegen og kompleks konstruksjonstype.
Vernet av det militærhistoriske landskapet omfatter alle spor etter militær virksomhet i angitt område.

Sanksjoneringen av "Lov angaande vernepliktens utvidelse til de nordlige landsdeler" i 1897 var den direkte foranledning til opprettelsen av en landmilitær kommando i Nord-Norge. Samme år vedtok Stortinget å bevilge midler til "Tromsø stifts Forsvar", som distriktskommandoen dengang het. To år senere ble Harstad pekt ut som senter for det nye militærdistrikt Nord-Norge. Stedet ble standkvarter for Distriktskommando Nord, landsdelens øverste landmilitære ledelse.
Etablissementet består av forskjellige typer bygninger oppført i perioden fra 1904 og helt frem til idag. Bygningene ligger spredt i byen og etablissementet omfatter både boliger og kontorbygg. De eldre bygningene; kasernen, gymsalen og offisersboligene, ligger alle i sentrum. Det dreier seg om panelte trebygninger oppført 1904-25. Stilen er tidstypisk med elementer av nasjonalromantikk, sveitserstil og jugend. Kasernen (inv. nr. 0001), som har et nasjonalromantisk hoveduttrykk med skifertak, brunbeiset tømmermannspanel og smårutede vinduer, er en langstrakt bygning som følger Storgatens buede løp. Sjefsboligen (inv. nr. 0014) har et tydelig jugendpreg, mens gymnastikksalen (inv.nr. 0010) er i sveitserstil med dragestildetaljer.
Harstad er et etablissement med stor militærhistorisk betydning. Byen har vært et sentrum for Forsvaret i landsdelen siden Distriktskommandoen kom hit i 1899, og Forsvaret har generert betydelig virksomhet i byen. Denne økte virksomhet var nok en medvirkende årsak til at stedet i 1904 fikk bystatus. Bygningene knytter an til Forsvarets lange tilstedeværelse i byen og man kan gå ut fra at Forsvaret har påvirket den stedlige byggeskikk. Bygningene er med sine sveitserstils-, jugend- og nasjonal-romantiserende detaljer, foruten ved utforming og materialbruk, karakteristiske for sin periode. Eksteriørmessig er bygningene gjennomgående godt bevart mens de innvendig er endret gjennom moderniseringer. Unntaket er gymsalen, som er meget godt bevart også i interiøret. Som en av svært få bevarte bygninger av denne typen er gymsalen svært interessant, noe som forsterkes av dens høye bevaringsgrad.

Som et ledd i arbeidet for å løsrive Norge fra unionen med Sverige ble det fra slutten av 1890-tallet anlagt en rekke fort og skanser langs grensen fra Svinesund i sør til Kongsvinger i nord. Befestningene skulle stoppe eventuelle svenske angrep mot hovedstaden hvis det ble en væpnet konflikt ved løsrivelsen. Forsvarslinjene ble lagt på begge sider av Glomma, med sterke punkter i den framskutte linjen øst for elven og mer tilbaketrukne stillinger på vestsiden. Befestningene var delt inn i avsnitt. Ørjekollen fort utgjorde det nordre av to fort på Ørje. Fortet skulle beherske riksveien fra Sverige over Ørje bro og vassdraget med Ørje sluser, en forbindelse til Rødnessjøen i nord og Haldenvassdraget lenger syd.
Ørjekollen fort ligger på et høydedrag sør for E18 ved Ørje bro og sluser, ca. 5 km fra Sverige. Fortet har front mot veien fra Sverige. Mot øst avgrenses fortet av en bratt skrent ned mot vassdraget. Øvrige sider består av skogkledde åser.
I forbindelse med demoleringen av fortet i 1905 ble brystvernet delvis sprengt, fjellanlegget (tunnel, åpen på tre sider) gjenmurt med tegl, kaponnieren ødelagt og løpegravene og kanonstillingene fylt med steinmasse.
I de siste årene er fortet tilbakeført og store deler av demoleringsmassen tatt bort slik at kanonstillingene og løpegravene igjen er synlige. Mot sør har man forsøkt å gjenskape deler av kaponnieren med løsmasse. Fjellanlegget er åpnet fra den østre inngangen, og i den største inngangen mot vest er den gamle teglveggen erstattet med ny. Inne i fjellanlegget ses spor etter to frittstående trebygninger for mannskaper og ammunisjon; et anlegg av samme type er godt bevart på Vardåsen ved Kongsvinger.
Flere av bygningene i leiren som ble oppført i forbindelse med etableringen av fortet, står fremdeles i nærheten, men er overtatt av en privat institusjon.
OPPRINNELIG BESTYKNING(PEG2024)
Operativ bemanning var på 100 mann med plass til 2 x 7,5cm og 2 x 10.5 cm skyts samt 2 x mitraljøser i kasematt.
OPPRINNELIG OPERATIV SAMMENHENG
VERN
Ørjekollen fort må ses i sammenheng med Lihammeren fort. Fortene har som del av utbyggingen av en forsvarslinje mot Sverige fram mot unionsoppløsningen stor militærhistorisk betydning. Begge fortene var del av den framskutte linje som skulle stoppe svenskene ved en eventuell konflikt. Ørjekollen fort er delvis restaurert i regi av en venneforening og Marker kommune, dvs. at løsmasse er fjernet fra fortet slik at løpegravene og kanonstillingene igjen er synlige. Rortet gir sammen med Lihammeren en instruktiv opplevelse av fortene slik de en gang var og følgene av demoleringen i 1905.
Anlegget er på grunn av dets historiske betydning et meget bevaringsverdig militærhistorisk landskap.
Vernet område omfatter alle spor etter militær virksomhet innenfor Forsvarets eiendomsgrenser.

Batteriet på Åsen ble anlagt for å forsvare flyplassene på Sola og senere på Forus mot engelske flyangrep. Det var en del av en luftvernartillerikjede med øvrige anlegg på Ullandhaug og på Tjelta der Åsen var kommandoplass. Åsen fungerte også som supplementlager for tysk flyammunisjon.
Åsen ligger ca. 2 km øst for Sola flyplass i området syd for Stavanger by. Batteriet er plassert på toppen av en kolle som stikker opp i det ellers flate landskapet. Atkomsten til anlegget skjer sydfra. I denne lavere delen av området var det bl. a. kjøkken og bad som det ennå vises spor av i form av grunnmurer. En rekke store kanonstillinger med tilknyttede bunkersforlegninger ligger på de høyeste punktene rundt toppen av kollen der det er vidt utsyn vestover mot Sola og nordover mot Forus og Stavanger by.
Samtlige forlegninger er bygget opp i mur forblendet med stein. Endel av dem er preget av forfall, spesielt innvendig, andre er i enkel, men relativt god stand. Flere har dekorasjoner innvendig som er utført etter krigen. Kommandoplassen er noe ombygd etter 1945. I området er der også bevart tidligere ammunisjonsbunkere, forblendet med stein og som mannskapsrommene, delvis bygd inn i bakken. Området inneholder en rekke spor etter omfattende luftvernartilleri. Skytset er fjernet, men strukturen og anlegget som helhet er svært intakt.
Åsen batteri er militærhistorisk interessant fordi det er knyttet direkte til den omfattende tyske utbyggingen av flyplassanleggene sør for Stavanger. Leiren skiller seg spesielt ut ved det omfattende systemet med forlegninger bygget i mur og sten som det eksisterer få av på landsbasis. Av de ekstyske anleggene rundt Stavanger er Åsen batteri det eneste som er bevart tilnærmet komplett og uten store strukturelle endringer. Den ekstyske bygningsmassen foreslås derfor bevart som helhet sammen med det militærhistoriske landskapet der sporene av den tyske aktiviteten fremgår og blir skånet for inngrep. De ekstyske interiørene er fragmentarisk bevart og inngår derfor ikke i vernet. Bevaringen skal ikke være til hinder for Forsvarets videre utvikling av anlegget.

Tysk feltartillerileir.
Jærområdet ble vurdert av okkupasjonsmakten som et mulig område for alliert landgang i Norge. Området ble derfor tungt befestet, og det ble bygget opp et system av forlegninger og sambandslinjer. Under annen verdenskrig var feltartilleriet for en stor del fortsatt hestetrukket. Hestene ble i det vesentligste overført fra Tyskland og anbragt i regionale leire før de så ble fordelt videre til øvrige etablissementer. Vatneleiren var en av flere slike regionale leire.
Vatneleiren ligger i sydenden av innsjøen Dybingen øst for Sandnes, i et flatt jordbruksområde som grenser mot et langt mer kupert landskap. Leirområdet avgrenses av Dybingen i nord, RV 13 i vest, Svartemyrveien i sør og en vannkanal i øst. Etablissementet domineres topografisk av den høye kollen Haugåsen. Bebyggelsen faller naturlig i to kategorier; den lavere del av leiren og den som ligger langs veien opp mot Haugåsen.
Den lavere del av leiren omfattet i 1945 syv staller med plass til 200–250 hester, tre store kjøretøygarasjer, åtte mannskapsforlegninger som tilsammen huset 7–800 mann, to underoffisersforlegninger med plass til 40 mann, messebygning med spisesal og oppholdsrom for 90 underoffiserer og to spisesaler som tilsammen huset 600 menige, en stor løe, et våpenmesterhus (også kalt kanonhall) samt enkelte mindre bygninger.
Stallene og garasjene, som lå langs RV 13 og utgjorde den volummessig største del av bebyggelsen, er idag revet. Forlegningene eksisterer fortsatt, men fremstår kraftig rehabilitert. De utgjøres av store en-etasjes brakkebygninger som ligger i to parallelle rekker langs den sentrale leirgaten langs nedre del av Haugåsen. Også den store messebygningen helt nede ved Dybingen, løebygningen og våpenmesterhuset fremstår sterkt ombygget. Bebyggelsen i nedre leir er etter krigen supplert med en del større bygg, bl. a. en mannskapskaserne i tre etasjer oppført 1953, et undervisningsbygg fra 1961 og en gymnastikksal fra året etter. Ingen av disse anses å ha antikvarisk interesse.
Den eneste av bygningene i nedre leir som omfattes av vern, er brannstasjonen (inv. nr. 0028), utført i bindingsverk med stående utvendig panel. Selve stasjonen er i en etasje med tilbygg. Hovedvolumene har saltak tekket med bølgeblikkplater, mens slangeetårnet har pyramidetak. Bygningen, som ble oppført i 1948, har med unntak av garasjedelen høy grad av opprinnelighet med mange bevarte detaljer, blant annet intakt slangetårn.
Der veien begynner å stige opp mot Haugåsen ligger en port i granitt med påstående opprinnelig belysningsarmatur bestående av tre lampekupler hengende over hverandre i et smijernsstativ. Porten flankeres av hhv. posttkontor/ telefonnsentral (inv. nr. 0005, opprinnelig badehus) og vaktlokale (inv. nr. 0006, oppr. vakt- og arrest). Hovedformen minner om 1700-tallets corps de gardes på festningene, enkle pussede veggflater, loggia med faste benker, vinduer med skodder og helvalmet tak med sortglasert tegl. Badehuset er innvendig ombygget, mens vaktlokalet er godt bevart både i eksteriør og interiør, med arrestfløyen som særlig interessant.
Lenger oppe finner vi de karakteristiske befalsforlegningene (inv. nr. 0013–0017), fem laftehytter bygget etter typetegninger utarbeidet av Organisation Todt. Hyttene står på fine naturstensmurer som er svært høye i front da terrenget skråner sterkt. Hyttene har saltak med uoriginal teglimiterende platetekking og nyere vippevinduer med sprosseinndeling, men ellers en høy grad av opprinnelighet. En fin detalj er at nov-endene gradvis blir mer utkragende nær tak og grunnmur, slik at det oppstår en innsvinget bue.
Ovenfor hyttene, ikke langt fra kommandantboligen finnes det også en egen befalsmesse inv. nr. 0018 (også kalt casino som var den tyske benevnelsen på offisersmesse) høyt oppe i Haugåsen. Bygningen er oppført i «tysk romantiserende» stil og har et fremspringende verandaparti over en høy stenforblendet sokkel, ikke ulikt arkitektur man finner i tilsvarende tyske fjellområder. Den fremstår meget godt bevart i eksteriøret og deler av interiøret, bl. a. med musikerlosje på den ene innvendige gavlveggen. Messebygget er utvidet i etterkrigstiden, men tilbygget har fått en utforming som harmonerer med den eldste delen.
Kommandantboligen ligger bortenfor befalsmessen på samme høydenivå som denne. Den er oppført i tre i et lett funkisinspirert formspråk med et karnappliknende fremspring og en «pjolterveranda» som vendte bort fra leiren. Bygningen inneholder en full etasje med hovedinngangsparti og en delvis utbygget underetasje med inngang fra det som engang var et haveanlegg i flere nivåer i den bratte skråningen. Idag er bare rester igjen etter dette haveanlegget, mens det er bygget til en spanskinspirert leskjerm som ikke er tilpasset bygningen forøvrig. Eksteriøret er godt bevart når unntas at vinduer er skiftet. Innvendig er det gjort endel endringer, men hovedstukturen er bevart.
Nær befalsmessen finnes den ene av to tidligere observasjonsposter (inv. nr. 0019 hus over vannbasseng og inv. nr. 0012 sambandshytte; på toppen av Haugåsen). De små kubiske murhusene er utført etter tyske typetegninger i et nybarokt formspråk med sprosseinndelte fireramsvinduer og svaiet valmtak. Inv. nr. 0019 er bygget over et murt vannreservoar anlagt som trykkbasseng for vann pumpet opp fra Dybingen.
Den opprinnelige sykestuen (inv. nr. 0022) er en stor, langstrakt bygning i en etasje samt full underetasje. Bygningen har skifertekt valmtak og overbygget veranda. Den opprinnelige planløsningen og endel innvendige detaljer er i behold, bl. a. opprinnelige ovner.
Området omfatter også fire dekningsrom i betong over bakken, hvorav ett er anlagt i tilknytning til en luftvernstilling på toppen av Haugåsen, de tre øvrige i tilknytning til forlegningene. Dekningsrommene er i god stand og har en høy grad av opprinnelighet.
Haugåsen ble under krigen parkmessig opparbeidet av en tysk gartner med bistand av 30 norske gartnere. Det ble plantet frukttrær, flere arter prydbusker og nåletrær, samtidig som den stedlige vegetasjon – bjørk, lyng, einer og markblomster – stort sett ble beholdt. Parkanlegget med sine nennsomt utførte støttemurer og terrasseringer er i god stand og representerer sammen med det fint terrengtilpassede veinettet en viktig landskapskvalitet. Arbeidet med veinettet og støttemuren ble i hovedsak utført av krigsfanger.
Vern:
Deler av Vatneleiren har betydelige arkitektoniske og miljømessige kvaliteter som gjør dem verneverdige i nasjonal dsammenheng. Bevaringen retter seg mot den godt bevarte ekstyske bygningsmassen med tilhørende dekningsrom, samt grøntarealer og veinett, i hovedsak konsentrert i et samlet miljø øverst i Haugåsen. Dessuten omfatter vernet en av de første bygningene som ble bygget i leiren etter krigen, brannstasjonen fra 1948 som fremstår som et godt eksempel på den tidlige etterkrigstidens nyttearkitektur.
En av de hovedkvalitetene ved den bevaringsverdige bygningsmassen i Vatneleiren er den arkitektoniske og håndverksmessige kvaliteten og den gjennomgående høye graden av opprinnelighet i eksteriørene. Den opprinnelige ytterkledningen er i hovedsak bevart, samt adskillige av de opprinnelige bygningsdetaljene som dører, vinduer og gerikter. Bevaringen omfatter derfor eksteriøret når det gjelder samtlige bevaringsverdige bygninger, samt interiører der disse har en tilstrekkelig høy grad av opprinnelighet.
Store deler av leiren er overført til Sandnes kommune med klausul om at eventuelle nybygg i området må tilpasses det verneverdige miljøet.
Historikk
1940-45: Vatneleiren oppført som transittleir for feltartilleriet. Virksomheten under krigen later til å ha vært prefet av hypping utskifting av operative avdelinger. Leiren lå periodevis tom med bare det administrative personellet på plass.
1945-52: Anlegget fikk en variert etterbruk. Det tjente bl.a. som oppsamlingsleir for russiske krigsfanger, og artilleriavdeling til Tysklandsbrigaden ble satt opp her. Rogaland Infantregiment nr. 8 (IR 8) overtok det formelle ansvaret for leiren i 1947. Under IR 8 ble det anlagt skytebaner og øvingsfelt på Vatne. Med unntak av en tilflyttet tømmerhytte av samme type som de før nevnte ble det ikke oppført nybygg eller revet tyskbygde anlegg før mot slutten av 1940-årene, da bl.a. brannstasjonen, verksteder og garasjer kom til.
1953-58: Feltartilleriets øvingsavdeling nr. 2 (FAØ II) overtok forvaltningsansvaret i 1953, og i denne perioden ble anlegget konsolidert med en rekke bygninger, i første rekke forlegnings- og forpleiningsbygg, samt Svartemyr øvingsfelt.
1959-97: Leiren overtatt av Hærens transportkorps skole og øvingsavdeling (HTKSØ). I den forbindelse ble det i 1960-årene oppført en rekke nye bygninger, bl.a. undervisningsbygg, gymnastikksal og kantine- og messebygg. Videre tok man på leiebasis i bruk nye øvingsområder. HTKSØ ble i 1997 overført til Sessvollmoen.
1998: Vatneleiren planlagt brukt som felles etablissement for flere enheter i Forsvaret, blant annet Rogaland sjøforsvarsdistrik og HV-08. Store deler av leiren overført til Sandnes kommune.