Ny beskrivelse: Gårdshaug 75 x 60 m, markert som opptil 2 - 3 meter høy terrengformasjon. Stikk med jordbor viste et 0,7 m tykt svart, fett og trekullholdig kulturlag på toppen av en naturlig haug. På gårdshaugen ligger to hustufter med markerte jordvoller. Gårdshaugen ligger på toppen av stradvoll orientert SØ - NV. Gammel beskrivelse av to hustufter (beskrivelse av tre gravrøyser er flyttet til id ). Lengst i N: Fornminne 1: Rund hustuft, tydelig i terrenget. Veggene synes være bygd av jord og tufta er nå overgrodd av gress. Døråpning mot V. Tuftas diameter ca. 6 m og høyde inntil 1 m. 40 m SSØ for fornminne 1: Fornminne 2: Ovalformet hustuft, nokså klart markert og tydelig i terrenget. Veggene er bygd av stein og er rydd noe utover. Døråpning mot NØ. Tufta er gress- og mosegrodd, med enkelte stein i dagen i veggene. Ytre mål: Lengde (NØ-SV) 9 m, bredde (NV-SØ) 6 m og høyde 0,4 m. Indre mål: Lengde (NØ-SV) 6 m, bredde (NV-SØ) 3,5 m og dybde inntil 0,7 m. Videre er det fra tidligere registrering beskrevet 2 større fordypninger i ura (diameter ca. 4 m, dybde ca. 0,6 m). Muligens er også dette graver. I ura finnes flere usikre røyser.

Gravfelt med minst 14 fornminner hvorav 10 runde- rundaktige hauger (1 usikker - 2 blir fjernet i 1973) og 4 langhauger (3 usikre). Gravfeltet kan deles i 3 grupper: Fornminne 1-4: Den S-ligste består av 4 rundhauger og 1 langhaug orientert N-S i rekke langs gammelt stifar. De 2 S-ligste ødelagt ved bygging av pumpestasjon. Fornminne 5-10: Den NØ-ligste består av 6 rundhauger i rekke orientert tilnærmet N-S langs samme stifar. Dette skal delvis ha vært brolagt. (Vegetasjonen skjuler nå alt). Tidligere skal være konstatert rektangulær hustuft i kanten av stifaret mot Ø nær S-haug i denne gruppen. V for samme haug rundaktig lindam i sumpmyr. Fornminne 11-13: NV-ligste gruppe består av 3 i rekke N-S langhauger - på smal tange mellom sumpflatene. Må ansees som meget usikker. Materiale: sand jord, fingrus, torvdekke. Form og markering: Rundhaugene svakt avrundet til avrundet profil. Enkelte noe ujevne. Til dels flatt midtparti. Enkelte med fotgrøft. Stort sett klar markering. Dårlig synlig i terrenget. Langhaugene spissovale, den S-ligse oval, orientert tilnærmet N-S. Temmelig rette langsider, ganske flate ryggparti. Nokså uklart markerte. Skader: Rundhaugene ofte med små forsenkninger i midtparti eller side. De 3 N-ligste langhaugene urørte. Vegetasjon: Usedvanlig tett lauvtre- og krattvegetasjon. De fleste meget overgrodde. Ofte gresstorvdekke. Mål: rundhaugene - diameter 4-9 m, høyde 0,4-1 m. Langhaugene - lengde 8-18 m, bredde 3-4 m, høyde 0,3-0,6 m. Leksdalsvatnet er i de senere år ca 2 m oppdemmet. Ved vårt besøk var dessuten vannstanden i vatnet særlig høy. Det virker som om flaten med gravfeltet langsomt går over i sumpmark. Grunnvannet flyter rundt haugene. Se skisse.

På liten, rundaktig, naturlig forhøyning i terrenget, på brinken mot VNV: Fornminne 1: Rundhaug trolig av sandjord, meget steinblandet. Jevnt avrundet profil. Klart markert, tydelig i terrenget. Liten, grunn, rektangulær forsenkning i midten. Lyng, gress og småbuskas, lauvtreskudd, stubber. Mål: diameter 12 m, høyde 1,5-1,75 m. 28-30 m SØ for fornminne 1, på høyereliggende, N-Sorientert brink der denne svinger mot Ø: Fornminne 2: Rundhaug av sandjord, steinholdig. Jevnt avrundet profil. Antydning til kantmarkering i Ø og S, går i ett med skråningen i V og N. Dårlig synlig i terrenget. Kvadratisk forsenkning i midtpartiet. Overgrodd med granskudd, lyng og bjørk. Mål: diameter 10 m, høyde 1,25 -1,5 m.
TRFK:Kartfesting justert februar 2026 på bakgrunn av lidarskann.

Tidlig kirkested, bispekirke og benediktinerkloster. Viktig ventehavn ved skipsleia. Stedet knyttet til legenden om Sunniva og ble tidlig et valfartsmål og bispesete ca 1070. 1170 ble bispesetet og Sunnivaskrinet flyttet til Bergen. Når benediktinerklosteret ble opprettet er ukjent, men det er et av de første i Norge. Magert skriftlig kildemateriale. I 1545 ble klostergodset lagt til St. Jørgens hospital i Bergen. Albanusklosteret blandt de best bevarte klosteranleggene i landet, med stående kirketårn og klostermurer i mannshøyde. Til klosteret hør Sunnivakirken og Mikaelshelligdommen (se Idnr 84839).

Hule i NØ-enden av grovsteinet ur opp mot steil fjellside. Huleåpning mot SV, ca 15 m bred og ca 10 m høy. Fra huleåpningen strekker hulen seg ca 200 m inn i fjellet i retning NØ. Fra åpningen relativt bratt ur nedover og inn i fjellet. På første platå i bunnen av hulen, et område ca 15 kvm, svakt hellende mot større helle i V. Her er et ca 40-60 cm tykt moldlag. Prøvestikk i dette jordlaget bragte for dagen beinrester og trerester på ca 40 cm dybde. Også svake spor etter trekull. Jorda var tørr og svart. Lys fra åpningen lyste opp platået, som ligger ca 50-60 m inn for åpningen.

Kirkeruin, utfra vekterruten identifisert som Allehelgens kirke, nevnt i diplomer 1280-1381. Kirkens prest ikke sogneprest i 1296. Ruinens SV-hjørne avdekket i 1885 i Vår Frue gate nr.2. 1898 gravdes ruinens østligste deler vekk ved nybygging i nr.3. 1900 ble langmurene lokaliset ved ledningsgraving i gaten. Større deler av kirkegården bortsjaktet, men S-grense indikert. Store deler av ruinen ligger trolig igjen i gategrunnen.

Eneste omtale av Alme kirke er i 1509 (DN III:1945). Knokler fra graver er radiologisk daterte til 1000-tallet/1100-tallet i forbindelse med Dagfinn Skres prøvestikk i 1983.

Fornminne 1: Rundrøys, ganske godt markert, mot sjøen og lett synlig i terrenget. Består av forholdsvis stor rundkamp, men en del stein trolig fjernet, særlig i vestre halvdel. Delvis lyngbevokst. Mål: diameter 2,5 m, høyde 0,3 m. Ca 15 m V for fornminne 1, noe lenger inn på neset: Fornminne 2: Rundrøys, ganske godt markert, men ikke så lett synlig som fornminne 1. Bygd av mellomstor rundkamp. Røysa er en del utkastet. Mye stein ligger nedover svabergt på SØ-siden av røysa. En del overgrodd med lyng og mose. Mål: diameter ca 3 m, høyde ca 0,2 m.

ALSTADHAUG (SKOGN) ST. PETER, gnr. 19 Prestgården (=Alstahaug, Alstahaug sogn). Eldste omtale av kirken er i 1280/1281 (ecclesie de Aluishaug, DN III:16). Siden Alstahaug og flere andre storgårder opptrer som udelt krongods i jordebøkene på 14- og 1500-tallet, har det vært vanlig å regne med at disse storgårdene ble konfiskert i kampene rundt år 1000. Steinkirken står på (gnr. 19) Prestgården. Den har i utgangspunktet rektangulært skip med et smalere, rektangulært kor. Kvaderen er i marmor og muligens noe grønnskifer, trolig fra lokale brudd. Kirken ser ut til å være reist i tiden ca. 1130/-40 – 1170. Etter all sannsynlighet har den opprinnelig hatt tårn i vest, men da dette ble revet rundt 1200 ble steinene benyttet til å bygge en oktogonal apside i korets forlengelse mot øst samt to støttemurer nær skipets sørvesthjørne. Et sakristi i stein ble bygd til på korets nordside tidlig på 1400-tallet. 1589 ble Alstahaug ført som hovedkirke i Skougen prestegjeld med annekskirker på Ekne og Levanger. Kirkene på Veie, Svendgård og Munkeby ble samme år lagt ned og deres ”menigheder wij haffue lagtt till neste kircker” (Brendalsmo 2006:587ff m/ref.). Dedikasjonen er etter et brev av 1296 (DN V:31). I seinmiddelalder kan (17) Eide belegges som prestebol for presten ved Alstahaug kirke (jf Vestrum 1932:317ff). Kort før 1723, ved makeskifte, ble Alstahaug prestegård (NG 89). Noen hundre meter sør for kirken heter det Korsbakken, en antydning om et tidligere kors i friluft. Schøning noterte seg i 1774 følgende fornminner ved kirken (II:44f): “Først ligge her, sønden for Prestegaarden, eller i S.O. derfra, paa en lang ophøiet Brink, 2de store runde Kiæmpe-Høie, tæt hos og efter hinanden; efter dem, længer hen, mod Norden eller N.V. og i liige Linie med dem, ligger en aflang Høi, som er 48 Skridt lang; derpaa atter igien, i samme Linie, 2de store runde Haue; i liige Linie med desse, dog et temmelig Støkke derfra, paa den anden Siide af Kirken, og nogle faae Skridt fra denne, mod Norden, ligger foromtalte, usædvanlig store Haug, i hvilken kong Alf eller maaske rettere Aulver skal ligge begraven”. Den store gravhaugen, Olvishaugen, ble liggende innenfor kirkegården da denne ble utvidet mot nord i 1928 (Finsås 1942:27). Haugen har en diameter på 55 m og er 6 m høy, og toppen er et flatt platå med en diameter på 11 m. Det skal være gjort flere forsøk på å grave den ut, seinest av sognepresten Heide i 1813 (Klüwer 1823a:60f): “En muret Grav blev, under endeel Kul og tvende Lag Steenheller, fundet omtrent midt i Hougen, men som ved en urigtig Behandling styrtede sammen, saa at deri ei fandtes andet end endel forknuste, dog ubrændte Been, samt Stykker af et Sværd og Centrum af et Skjold, der har været forsynet med en kegledannet Spidse udvendig”. I følge Petersen (1926:40) er det ikke gjort sikre funn på gården Alstahaug, men den store haugen og gravfeltet nærmest kirken regnes å gå tilbake til 400-tallet (Bolling 1950:15). En annen undersøkt haug like i nærheten har også gitt en datering til eldre jernalder (Herje 1989:67). Fortsatt ligger det 4-5 mindre hauger på linje nordover fra kirken og storhaugen. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-70).

HAUG (ALSTAHAUG, hovedkirke), gnr. 4 Alstahaug (Alstahaug sogn). Den seinromanske steinkirken står på (gnr. 4) Alstahaug, hvis opprinnelige navn er Haug (Haugx kirkio, AB 88, jf NG 89f). Kirken har rektangulært skip og smalere, tilnærmet kvadratisk kor der bredden er større enn lengden. I en første byggefase ble koret, triumfveggen og den første meter av skipets østre del reist. I neste fase ble skipet ferdigstilt. Koret har portal mot sør, skipet har hatt portaler mot nord, vest og sør. Koret har kleberkvader i ytter- og innervegger, samt i veggåpninger og i skipets utvendige hjørner; trolig har også det tre portalene i skipet hatt samme materiale. Skipets østvegg har en altenisje på nordsiden av den 1,3 m brede og opprinnelige korbueåpningen og et repositorium på sørsiden. Under Christies utgravninger ble det ikke funnet stolpehull eller annet som kunne antyde en eldre trekirke undr den stående steinkirken (Liepe 2001:12ff m/ref.). Kleberstein til kirkebygget er hentet fra Haltøya i Vefsnfjorden (Berglund 2007:241). I 1863-65 ble skipet vest for portalene revet og deretter gjenoppbygd men forlenget og noe bredere i den nye delen. Kirken beskrives som ”soignert bygget av veltilhugne kalkstenskvadre (…) gir inntrykk av å være opført av en fornem rikmann” (Bugge 1932:6). Bugge setter den stilmessig i sammenheng med Olavskirken i Trondheim samt Nærøy i Vikna, og vil tidfeste den til andre halvdel av 1000-tallet. Christie karakteriserer Alstahaug og Herøy som søsterkirker og tidfester dem begge til ca. 1150-1250 (Christie 1973). Liepe (op.cit.) tidfester bygningen til ca. 1150-1200. Ved utgraving i kirken i 1960-årene ble det funnet i alt ca. 500 mynter og brakteater, de eldste fra første halvdel av 1200-tallet (Bratrein 1970:note 63). Alstahaug var ved reformasjonstiden et av de 20 kannikgjeld i Nidaros bispedømme (Dybdahl 1989:190f). Kirken var i 1589 hovedkirke med annekser på Sandnes, Herøy, Tjøtta, Nesna, Hemnes, Dønnes og Dolstad. Sognepresten skulle betjene de to første, en domestico sacellano på Alstahaug de to neste, de tre deretter ble betjent av en res.kap. bosatt på Nesna, og også Dolstad skulle ha en res.kap. på gården (Thr.R. 78f). I 1743 var Alstahaug hovedkirke med annekser på Sandnes, Herøy, Tjøtta og Vefsen/Dolstad (Mordt 2008:173). 6. juli 1432 var erkebiskop Aslak på visitas a Alestæhaughi j prestgardenum (DN V:619), og dette er den eldste omtale av prestebol til kirken. Et område rett sørsørvest for kirken (merket med rune-R) er gårdshaugen der prestegårdstunet ligger, og dette er delundersøkt arkeologisk i nyere tid og viser bosettingsspor tilbake til 12-1300 tallet (Berglund 2007). I og med at Alstahaug var kannikkirke er det ikke usannsynlig at etableringen av gårdshaugen (prestebol) kan sammenfalle med etableringen av kannikdømmet. Kirken har en figurframstilling av St. Olav fra ca. 1410, og i 1750 var denne plassert over korbuen, i et skap med to dører (Bugge 1932:48 note 24; i 1750 ”Over Chors-Døren”, Wolff 1941:51). I 1750 registrerte biskop Nannestad at ”Kirkegaarden er slet hegnet med Steen, det som vender mod Præstegaarden er hegnet med Stoke” (Wolff op.cit.). I 1818-19 ble steingarden besørget satt i stand som pliktarbeid for bøndene. Før 1938 var kirkegården i løpet av de siste 40 år blitt utvidet to ganger, uvisst i hvilken retning (Gjelle 1938). Flere steder i nærheten av kirken finnes flere avmerkinger med rune-R på ØK, og som nok viser til gravhauger/-felt. Ytterst på Haugnesset eller Alstenøya sør for kirken ligger ”Rundhaugen” eller ”Kongshaugen”, en storhaug med langde 28 m, bredde 18 m og høyde ca. 8 m (Brovoll 1999:15). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegråder av NIKU ved Jan brendalsmo, RA sak 06/02235-81).
Eldre beskrivelse
Fornminne: Kirke fra Middelalder. Håkon Christie skriver i innbertningen av 27. oktober 1967: "Alstahaug kirke er en steinkirke hvis eldste deler synes å være oppført i siste del av 1100-årene". 1967 foretok Christie utgravninger i kirken. Funn T 18846 (Tilvekst 1968).