DØNNES, gnr. 11 Dønnes (Dønnes sogn). Eldste omtale av den seinromanske steinkirken på (gnr. 11) Dønnes er i 1308-9 (Dynneszmesz kierche, DN XV:1). Vestre del av skipet ble revet og gjenoppbygd i 1865-66, dog bredere og lengre enn det gamle, samtidig som korets østgavel ble senket noe. I 1974 ble et lengre restaureringsarbeid fullført. Middelalderkirken hadde rektangulært skip og smalere, lavere tilnærmet kvadratisk kor der bredden var større enn lengden. Kirken har flere likheter med Tingvoll kirke på Nord-Møre, og for så vidt den noe mindre Sola kirke ved Stavanger. Ved utgravingene på 1960-tallet ble det funnet 356 mynter og brakteater, de eldste fra første halvdel av 1200-tallet (Bratrein 1970:note 63), samt biter av farget vindusglass, en liten englefigur i metall og stykker av et relikvieskrin (Ekroll 1994:108, Coldevin 1974:22f). I 1584 het det at kirken var i så dårlig forfatning at preken helst ble holdt ute på kirkegården, og i 1651 ble kirken sammen med Dønnesgodset kjøpt av amtmann i Nordland Preben von Ahnen. Denne solgte videre til Peder Tønder i 1675, og dennes enke solgte i 1796 kirken til Misjonskollegiet, og i 1824 ble den solgt til ”Dønnes almue” (Coldevin 1974:9ff). I 1589 lå Dønnes som anneks til Alstahaug hovedkirke (Thr.R. 79), i 1743 som anneks til Nesna hovedkirke (Mordt 2008:173). Gården var sentralsted i middelalderen, og på 1230-tallet lå den til Pål Vågaskalm (Soga om Håkon Håkonsson kap. 173). Han var i kongens hird og ble i 1217 sysselmann for en del av Hålogaland (Alstahaug) og to år seinere lendmann, men befant seg likevel seinere i miljøet rundt hertug Skule. Gården ser likevel ikke ut til å ha blitt konfiskert under kronen, for begge sønnene til Pål var i kong Håkons tjeneste fra 1240-tallet av. I 1661 var Dønnes frigård (NG 109). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 02235-81).

Kulturlandskapstype: Bofasthet. Fornminne 1: Hustuft, rektangulær, orientert Ø-V, 7,5 m lang og 6 m brei. Voll 1 m brei og ca 0,4 m høg. Vollen er av torv og jord. Vollen er noe utflytende i V-enden. På innsiden av vollen, fra 0,5 - 1 m innenfor gikk noen "rette groper" i hele vollens lengde. Disse forsenkningene var ca 0,2 m dype. Tufta er furu og rognbevokst i SØ-hjørnet av voller, her en rogn på NV-hjørnet og er einerbevokst i midten og flere stedet på vollen. Er forsenkningene inni tufta skapt av bortråbredde, tømmerstokker eller ? slik som i "Kvængammer". Ca 50-60 m mot Ø: Fornminne 2: Gammel vei. Ca 50-60 m V går gammelveien. Den deler seg i tre med en vei mot fjæra og naustene, en vei mot kirkegården og en vei mot sandmelen og overfarten til Samuelsberg. Den er tegnet som på kartet med rødt. Veien er 1,0-1,2 m brei, og består flere steder av 3 "groper". De to ytterste er sporene etter vognhjul, mens den i midten er selve gangstien. Over bakkekanten ned mot kirkegården har veien gravd seg langt nedi sanden, og ser ut som en typisk hulvei. På det meste har veien gravd seg 60-70 cm ned i bakkekanten. Hjulsporene og stien er ca 10 cm dype, men på kirkegårdsveien har sporene gravd seg ca 25 cm ned i sanden. Gammelveien er godt synlig omkring kirkegården og på "Mobakken". Nedigjennom granskogen er veien utydelig, og ned mot fjæra forsvinner den. Oppover mot Øvremyra er alle spor etter veien borte, men den er likevel tegnet inn etter informantopplysninger.

EFTELØT STA. MARIA OG JOHANNES DØPEREN (hovedkirke), gnr. 45 Sandsvær prestegård (Efteløt sogn). Den romanske steinkirken har rektangulært skip og smalere, rektangulært kor med innvendig apsidal avslutning (NK 406f). Kirken står på (gnr. 45) Sandsvær prestegård hvis opprinnelige navn er Efteløt (NG 375). Kirkegården ble utvidet i 1906 mot sør, øst og vest. I 1395 ble prestbolet ført som prestbolet alt men med skyldstørrelse og sammen med skyldparter i andre bruk av Æftaløyti (RB 2, 84), så prestbolet var rimeligvis et bruk steint og reint av kirkestedsgården. Et brev datert 1553 viser at det da var kun nordre Efteløt som var prestegård. Denne prestegården brant ned til grunnen 1584, og deretter ble det ikke oppført nye hus på dette stedet. Området ligger oppe på Moen nord for kirken, og det bar ca. 1900 fortsatt betegnelsen Tuftene. I stedet ble det bygd ny prestegård på vestre Efteløt. På Efteløt skal det i hedenske tid ha vært tingvoll og et område i prestegårdens innmark kaltes fortsatt rundt 1900 for Tingmyrene (NG 378). 1433 skulle biskopen under visitas ha iij nætter a Æftaløyte (DN VI:448), og det er videre kjent en visitas 1488 (DN II:959). Selv om kirken ca. 1400 hadde en kalvariegruppe, framgår det av RB at den også hadde et separat Mariaalter. Kirken er reist inne i et gravfelt (NK 406). (kartreferanse: CE 037-5-4) (Kildegjennomgang til registreringa v middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21)

En eldre kirke ble revet i tiden 1623-34, og nåværende kirke ble reist som en langkirke i tømmer i samme tidsrom. Den ble påbygd med sideskip først mot nord, deretter mot sør, og fikk således sitt korsformede grunnplan. I 1785-88 skjedde store byggearbeider på kirken. Stedet der kirken står, ble tidligere kalt Lahedlå, en indikasjon på et tidligere sted for utveksling/kaup. Et kart fra 1708 viser kirken på samme plass som den nåværende (Salveson 1937, Kirkeguide 1990, Grude 1996:28ff). Problemstillingen mht. eldste lokalitet er mao. mye den samme som for Hidra kirke i Vest-Agder – også mht. det at kirken står på en opprinnelig «omflødt holme».

Kirkegården er ikke i bruk. Avgrensing av middelaldersk del av kirkegården er uavklart.
Eldste omtale av en kirke på (gnr. 13) Årstad i nåværende Egersund er i 1292 (ecclesia sancte Marie de Eikundasund, DN VI:60). Da ble det sendt et brev fra paven om avlat for alle botferdige som på angitte dager besøkte Mariakirken i Egersund og Olavskirken i Nidaros.

Kirkegården ligger i dag i svak tunkontekst på en stor morenerygg på et stort forhistorisk gravfelt. Middelalderkirkegården har vært brukt til mer enn 10 gravlegginger etter 1945, den siste i 2011.

Steinalderboplass, bortpløyd. De ovennevnte strandterrassene ligger lunt til i bunnen av Langfjorden. Boplassen befinner seg ca. 60 m fra Russeelva som har helårs vannføring. I årenes løp har det blitt funnet en stor del steingjenstander - hovedsaklig av skifer - og det var i dette området Nummedal foretok sin utgravning i 1930. Det har også blitt funnet steinalderredskap etter Nummedals utgravning - disse gikk tapt da tyskerne brente bebyggelsen under krigen. Gårdens eier opplyser at det har blitt funnet redskap av stein hovedsakelig fiskesøkk nesten over hele eiendommen - også disse er gått tapt under evakueringen. Det har ikke blitt funnet noen redskap etter 1945. Kan ha vært tuftefelt, men pløying er foretatt i mange omganger.
2022: Lokaliteten revurdert i forbindelse med fradeling, september 2022. Geometrien - som opprinnelig strakk seg som et rektangel med avrunda sider fra deler av 20-24 moh-terrassen på 6/73 og over til 20-22-moh terrassen på 6/36, samt ned på 11-15 moh-flaten der - så ikke ut til å stemme med hverken Nummedals beskrivelser i 1929 eller rapportene fra redningsbefaringene i 1994-95. Begge disse beskriver alle funn til å stamme fra terrassene 28-32 moh og 20-23 moh NV for den gamle postveien.
Terrassen av dyrket mark på 6/36 SØ for postveien fortalte eier Emaus hadde blitt brukt som potetland for mange år siden, men at han ikke kunne husket noe ble funnet der. Alle funn på eiendommen stammet fra terrassene som nå ligger under 6/73 (solgt til Finnmarkskollektivet for 30-40 år siden), ifølge hans far og farfar, som ble levert inn ved anledning. Vi lette i 2022 rundt på låven etter fiskesøkk han husket, men fant ingen. Disse har trolig blitt innlevert. Området som ble undersøkt i 1995 (20-23 moh, NV for postveien) ble ifølge Emaus kalt "Lillehållet" og var slåttemark på 1900-tallet.
Det ble gravd 12 prøvestikk på terrassen, inkl. to på terrassen 14 moh,, men med forbehold var alle negative. Det ble påvist et chertavslag av hvit chert samt et avslag av rød skifer i gressrøttene helt NV på terrassen, men grunnet den generelle funntomheten ellers her tolkes de som intrusive fra den egentlige boplassen som i dag ligger på 6/73, trolig gjennom landbruksaktivitet. Geometrien endret til å stemme med Nummedals beskrivelser og muséets rapporter fra 1995.

Middelalderkirkegården er i bruk. 6 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2010.

Middelalderkirkegården er i bruk. Ved registreringen i 2009 var fler enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse var da fra 2009. Anslagsmessig avgrensning etter informasjon fra kirkegårdsgraveren i S, kirkegårdsmur i V og N, samt kirkesti i Ø.

De eldre betegnelsene på kirkestedet er Øygi/Öyghi, i 1327-28 (PN 134), hvilket skal være navnet på den nordligste armen av Nordfjord, nåværende Eidsfjord (NG 427f).
En stavkirke fra 14-1500 tallet skal visstnok ha stått på (43) Mel. Før dette var det blitt reist kirke på Myklebust, ”på den gamle hovstaden litt søraust for der kyrkja ligg no” (Aaraas & al 2000a:99ff).