Kirkegården ligger i tunkontekst i åkerlandskap, på en rygg i landskapet. Middelalderkirkegrården har vært i bruk etter 1945 med mer enn 10 gravleggelser, den siste i 2010.

Middelalderkirkegården er i bruk. Ved registreringen var det mer enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse var da fra 2010 [2007 i følge NIKUs feltskjema]. Anslagsmessig avgrensning i N, S, Ø og V.

FÅVANG, gnr. 139 Bakke (Fåvang sogn). Nåværende Fåvang kirke står på (gnr. 139) Bakke. Schøning (I:144) karakteriserte kirken 1775 som ”en liden Kors-bygning, opført af Staver eller Reis-Værk”. Ifølge lokal tradisjon skal Fåvang kirke opprinnelig ha stått på (143. 144) Trosvik men blitt flyttet til sin nåværende plass på 1630-tallet og nybygd der (Norheim 1954). Ved en mindre arkeologisk undersøkelse under golvet i den nåværende kirken 1982 kunne det ikke påvises spor som tydet på at kirkestedet var eldre enn den stående kirken, og det kan være at nåværende kirke er bygd med materialer fra en eldre stavkirke (Skre 1988:48ff). Verken Schøning eller Hiorthøy antyder at kirkestedet skal ha vært flyttet, og de besøkte stedet om lag 150 år etter at flyttingen eventuelt skulle ha skjedd. En flytting ville mest trolig ha blitt nedfelt i skriftlige kilder eller en tradisjon som de to topografene ville fått del i. Det er således rimelig å utgå fra at dagens lokalitet også er den middelalderske, og at den flyttingen Norheim refererer er et kirkeflyttingssagn. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21).

Den romanske steinkirken er en basilika med midttårn, apsidal koravslutning og et lite kapell med apside inntil korets nordside. Kirken er bygd i første halvdel av 1100-tallet av kvader i kalkstein fra lokale brudd. Den ble sterkt skadet ved brann i 1592, og i 1703 ble tårn, kirkeklokker og hele inventaret ødelagt etter lynnedslag. Den ble kraftig restaurert/rekonstruert i 1858-61 (Ekroll 1997:197). Kirken er nevnt som fylkeskirke i Borgartingslovas eldre kristenrett (B 8), tidlig på 1000-tallet (Rindal 2008:xxiii).

Rundt kirken er det registrert en kirkegård fra middelalder. Det må antas at kirkegården har hatt en tilsvarende avgrensning som kirkegården slik den er avgrenset på de eldste kartene som er tilgjengelig (Digitalisert med utgangspunkt i Amtkart fra 1778, amt2_kristiania-26_1778).
I forbindelse med restaurering i 1861 gjennomført ved arkitektene H.E. Schirmer og W. von Hanno i 1861, ble det gjort omfattende arbeid knyttet til kirkens grunnmur og kjeller. Det skal ha blitt gravd ut omfattende masser av «jord, grus og ben av lik». Benene ble gjenbegravd i en grav på kirkegården. Kirkegulvet lå på dette tidspunkt i nivå med terreng, og ble senket en hel fot av for å avdekke søylebasene. Sokkel og grunnmur ble avdekket i en dybde på 16 tommer på kirkens sydvestre hjørne og ellers i sør og vest så mye som var nødvendig av dreneringshensyn. Også grunnmur på nordsiden og østsiden ble avdekket. En fjellknaus vest for kirken ble sprengt bort for å lage en plass foran kirken (se. Berg, A. i St. Halvard 1960, s. 138-139).
Under kor og tårn går fjellet nesten opp i dagen, mens terrenget synker vestover til ca. 6 m under dagens terreng ved skipets sydvestre hjørne. Så i 1902-1903 skal skipets pilarer og vegger ha blitt undermurt med teglsteinsfundamenter som går ned til fast fjell. (se Årbok til Foreningen for norske Fortidsminnesmerkers bevaring, 1956, s. 142.)
På 1950-tallet ble kirkens kjeller ombygd og det ble etablert et trappehus nord for kirken som fungerer som inngang til sakristi som har vært i kjellerlokalene og rømningsvei. 3-4 gravsteiner, 2-3 fra middelalder ble i denne forbindelse lagt på bakken SV for kirken der de fortsatt ligger i dag dekket til med presenning.

Kloster- og kirkested. Fransiskanerkloster med kirke ble etablert på stedet i 1290-årene. Etter reformasjonen ble klosteret tatt i bruk som hospital. Hospitalet ble bygget opp igjen i 1580, etter brann i 1567. Brannen var ikke total, og deler av kirkens bygningsmasse sto tilbake. Ny kirke og gråsteinsbygning fra 1730-tallet. Kirken brant på nytt, og ble gjenreist i perioden 1794 til1796. Nytt kirkeinteriør på 1880-tallet. I perioden 1934 til 1939 tilbakeføres kirken til sin opprinnelige karakter fra 1796. Dette skjer under arkitekt Wilhelm K. Essendrop som på samme tid oppfører en ny hospitalbygning i anlegget. Gamlebyen kirke står delvis på klosterkirkens fundamenter. Levninger etter klosteret finnes trolig på Oslo Hospitals grunn sør for kirken.
Eldste omtale av et franciskanerkloster (minoritter, barfotbrødre, gråbrødre, auster brødra) er i et avlatsprivilegium utstedt av pave Nikolas 4 i 1291 (conuentus fratrum minorum Asloensium, DN VI:57). Etableringen skal ha skjedd før dette tidspunktet, trolig i 1286 eller kort etter (Lange 1856:443), og med støtte fra hertug Håkon V Magnusson og kong Eirik som hadde gitt brødrene tomt å bygge på (RN 649). Kongenes vernende hånd over gråbrødrene vedvarte (jf. DN VI:73). Dette til tross, så ble brødrene kraftig motarbeidet av Oslobiskopen, og byggingen deres av kirke ble stanset og delvis revet ned i 1291. Franciskanerne var direkte underlagt paven, og han grep inn i denne konflikten (DN III:31). Det ble foretatt en arkeologisk undersøkelse av kirkens østparti med den oktogonale avslutning i 1935 (Fischer 1950:132f). Kirken ser ut til å ha vært bygd i tegl med grunnmur av stein. Trolig er kirkens fundamenter benyttet for de senere byggene på stedet. Gråbrødrene ble rikt dotert av samfunnseliten, også den kirkelige (f.eks. DN II:75, DN III:160, DN V:835). Paven bestemte i 1297 at Predicatorum Minorumque hadde rett til å preke, høre skriftemål, pålegge pønitens og begrave døde som ville gravlegges på disses gravplass, samt å hente disse døde i deres hjem og føre likene til kirkegården i prosesjon og med kors (DN IX:73), noe som opphav til mange og lange konflikter med særlig sogneprestene rundt om, i og med at disse dermed fikk store inntektstap. I 1513 utstedte «frater Petrus Matthie prior conventus ordinis Predicatorum, frater Haquinus Hauordi lector et custos, frater Haluardus Erici gardianus conventus ordinis Minorum» avskrifter av eldre avlatsbrev for kirkene i Oslo stift (DN IV:1064). Deretter er kildene tause om brødrene. Når konventet ble nedlagt er uvisst, men i 1538 overdro kong Kristian III brødrenes bygningsmasse til Oslos borgere for at disse skulle etablere et hospital på stedet (Lange 1856:446). Samme år ble Lavranshospitalets inntekter lagt til dette Oslo hospital (Nicolaysen 1862-66:732). Videre fikk det nyopprettede hospitalet seg tillagt inntektene fra et alter ved domkirken (1546), inntektene fra det da nedlagte leprahospital i Tønsberg (1547) samt av en rekke kongelige eiendommer (1550). De fleste av anleggets bygninger brant i 1567, mens kirken ble stående fram til Gamlebyen kirke ble reist på samme stedet i 1796 etter en brann i 1794 (Berg 1939:135, Faye 1882:67, 72). Hospitalet skulle betjene fattige og syke. Over tid ble hospitalets innretning justert i forhold til type beboere, men institusjonen befant seg på slutten av 1800-tallet fortsatt på samme sted. At det var gravplass til klosteret er belagt i en rekke kilder (jf. DN IV:226), men denne har ikke latt seg påvise arkeologisk. Sannsynligvis har den ligget nord for kirken på den andre siden av Ekebergveien, gateadresse Ekebergveien 2. Her var gravplassen for hospitalet og fra 1734 for en ny hospitalskirke – fra 1796 Gamlebyen kirke. Denne kirkegården ble utvidet i 1860 og 1869 og kalt Oslo kirkegård. Den ble en del av Gamlebyen gravlund i 1961. (Kartreferanse: CO 045-5-3).

Lengst i N: Fornminne 1: Tuft. Klart markert. Tufta er oval orientert ØV. Vollene består av rundkamp, bruddstein og torv. Bevokst med gress og lyng, flere stein i dagen. Tuften har et "tilbygg" i Ø enden av den N-ligste vollen. Det er grøftet rundt tufta. Tuftas lengde er 10 m, bredde 6,5 m, vollenes bredde inntil 1,5 m, orientert ØV. Ca. 13 m S for fornminne 1: Fornminne 2: Tuft. Klart markert, tilnærmet rund. Vollene består av rundkamp og torv. Bevokst med lyng og gress, flere stein i dagen. Det er grøftet rundt tufta. Diameter 5,5 m, høyde 0,5 m, vollenes bredde ca. 1 m.

Krosskyrkje i laft med hovudskip og kor i stavverk. Etter at ny soknekyrkje vart bygd i Lom i 1879, vart Garmo stavkyrkje rive og materiala vart selde på auksjon. Seinare vart material samla inn igjen og kyrkja vart rekonstruert på Maihaugen på Lillehammer i Oppland, der den vart innvia i 1921. Utvendig ser stavkyrkja på Maihaugen ut som kyrkja gjer på fotografi og illustrasjonar frå før Garmo stavkyrkje vart rive. Den er likevel ein relativt fri rekonstruksjon, og det er usikkert kor mye av materiala som kommer frå stavkyrkja på Garmo. Alt inventar kjem frå andre kyrkjer. Noko datering av stavkyrkja som vart rive er ikkje mogleg å gje, men Garmo kyrkestad kan gå om lag 900 år tilbake i tid.