ST. PETER. Eldste omtale av kirken er i 1298 da sognepresten Sigwardus rector ecclesie sancti Petri Tunsbergis sammen med en kannik ved domkirken i Stavanger leste opp de pavelige dommeres avgjørelse for Stavangerbiskopen i dennes konflikt med sine kanniker (DN IV:32). Dette hadde vært en langvarig og skarp konflikt, og at Tønsbergpresten var blitt delaktig viser at Peterskirken og dens prester da representerte en velrennomert institusjon. Dette vises også ved den store geografiske spredningen av kirkens landskyld (Wienberg 1991:120). Kirken hadde rektangulært skip og smalere, rektangulært kor med apsidal avslutning. I gotisk tid ble apsiden revet og koret utvidet til et rektangulært langkor. Pilloteringen under apsiden og koret er radiologisk datert til ca. AD 980-1157, og ut fra vestportalens stiltrekk bør en rimelig datering være første halvdel av 1100-tallet. Skipet hadde portaler mot vest og sør, koret mot sør. Kirken hadde kvader i tønsbergitt i veggåpningene og utvendige hjørner. Fra skipets nordvesthjørne løp en trapp opp i nordveggen til et rom over skipet. Denne var bygd delvis med tegl, men sannsynligvis var teglen benyttet i en reparasjon. En rekke graver er registrert med sterkt avvikende orientering, flere under murverket for steinkirken, og disse er radiologisk datert til 1000-tallet. Trolig har det stått en trekirke på stedet før steinkirken ble reist. Kirkegårdsavgrensingen mot sørvest har forholdt seg til en allerede eksisterende bygårdsstruktur ned mot det middelalderske Stretet (Brendalsmo 1989). Siste gang kirken nevnes å være operativ er i 1510 (DN XI:290). Biskop Glostrup i 1622 (s. 16) omtaler under 24. februar sin visitas in templo divi Petri, men dette må være feil for divi Laurentii. I noteverket påpeker utgiverne at det da kun var to kirker i byen, og at Mariakirken var byens sognekirke (s. 134f). Peterskirken ble trolig totalskadet under den store bybrannen i 1536 (NGL IV:428), og i rasmassene er det ved arkeologiske undesøkelser påvist store mengder middelaldertegl. Bygningen må således også på et tidligere tidspunkt (etter ca. 1250) ha brent og deretter blitt reparert med tegl. Dette harmonerer med funnet av flere sterkt brente fragmenter av en døpefont, datert til 1250-1350 (Solhaug 2001:96f), i rasmassene. Trolig kan så vel reparasjonen av trappen i nordveggen som korutvidelsen ha skjedd ved denne anledning. Brannen og nedleggelsen reflekteres også i 1574-77: «Sanctj Pederss Kierckis Landtt skøldt som nu er Laughtt till Wor Frue Kiercke» (St. 67f). Et stykke av et fundament ut fra det forlengede korets sørøsthjørne antyder et sakristi (Wienberg 1991:29f). I tillegg til kirkens hovedalter hadde den også et Mariaalter nevnt 1349 (DN XI:39). Kirken har ikke hatt vesttårn, likevel er den nevnt med egen klokker i 1320 (DN IV:146). Eget prestebosted nevnes i 1333 og seinere, og det framgår at det dreier seg om en egen bygård (DN V:97, RB 195, DN XI:112). Kirkeverge opptrer først seint på 1400-tallet (DN XI:234). Som en av tre kirker i byen hadde også Peterskirken landsogn, sørøstover på Nes og Husvik (DN XI:59). Seinest rundt 1450 var Maria- og Peterskirken ett sognekall (DN XI:187, XI:203), og kirkens eget prestebol mistet ved det sin funksjon som bosted for prest (jf St. 66). Fra et gammelt calendarium ser det ut til at kirkens innvielsesdag var 10. juni (Dedicacio ecclesie sancti petri tunsbergensis, NGL IV:426-27). Rundt 1750 var det fortsatt kjent hvor kirken hadde stått: «Der samme Steds staaer nu en Hestemølle, og seer man under samme et Stykke af den gamle Kirke-Muur, som er brugt til Grund for Heste-Møllens Bygning» (Müller 1842:52). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkesteder av NIKU ved Jan Brendalsmo - ny tekst 2016)

Klosterruiner under marknivå. Dominikanerkonventet i Nidaros grunnlagt mellom 1228 og 1234, oppløst ved reformasjonen. Rester etter murer og graver påtruffet ved byggearbeider i 1885, 1896, 1901-03, 1915, 1928, 1950 og ved utgravninger 198?. Fundamentmurene under Kjøpmanngaten 4 kan være klosterkirken, og murene i Bispegaten 4 deler av klosterfløyene, men tolkningen er usikker.

RAKKESTAD STA. MARIA (hovedkirke), gnr. 5 Rakkestad prestegård (Rakkestad sogn). Kirken står på (gnr. 5) Rakkestad prestegård og ble kraftig ombygd i 1875. Den romanske steinkirken hadde rektangulært skip og smalere, rektangulært kor med tilmurt sakristi på nordsiden (NG 23f). I 1401 ble prestbolet ført som prestboleth uten navn men med skyldstørrelse (RB 158), rimligvis et bruk av kirkestedsgården. På 1420-tallet ble et brev skrevet j Birkenes j presta garden (DN VII:381) og var da rimligvis et bruk steint og reint, mens det i 1570-årene het at Ness och Birkenness brugis Vndr Prestegardt (St. 26). Gården Rakkastadir er gått inn under nåværende (gnr. 5) Rakkestad prestegård sammen med den middelalderske prestegården Birkines (NG 94). Utfra lokaltopografi, gårdsgrenseløp og navnetyper er det rimlig å anta at så vel Rakkastadir, Nes og Birkines, og muligens også (dagens gnr. 6) Bergenhus, var deler av en felles gård i tiden da kirken ble reist. Som bruk av prestegården i dag finner vi (5/3) Kirkeby og (5/16) Kirkerud, samt lokalitetsnavnet Kirkelund (under 5/1), alle vest for kirken mens prestegårdstunet ligger rett nord for den. Ingen av disse brukene er nevnt hos Rygh og de er heller ikke oppført i St., så muligens kan de være navn som først i sein tid har manifestert seg som bruksnavn selv om i alle fall de to første utfra navnetype bør være middelalderske. I 1400 ble det notert at det skulle gjøres åbud på prestbolet men uten at hyppigheten ble nevnt. Samtidig het det at lligger biscop firir Rakkastadir [Oss ok Giurdine (fra [senere tilføyet) iij neter at fornno ok ij neter firir Dyggra ness ok [Wttanskooghs kirkiu (fra [senere tilføyet) ok tha skulli fylghia x hudir j cathedraticum en æi hafuum wer fleri neter leghit en thriar, ok stondum fiorar en cathedraticum æi meira tekit en vj hudir firir allar thessar kirkiur (RB 564f). Biskop Gunnars tilstedeværelse på Rakkestad (ukj. dag) 1478 skyldtes trolig visitas (DN I:923), likeså heidherlighom manne sire Pethre Jonssyni erchepreste j Oslo sitt besøk 20 februar 1465 (DN IV:956). Fra kirken er det bevart rester av en middelaldersk døpefont i kleber og fragmenter av en døpefontskål i granitt (NK 25f, 29).
29).

Den romanske steinkirken, som har rektangulært skip og smalere, tilnærmet kvadratisk kor (Brendalsmo 1990:52) står på (gnr. 51) Ramnes søndre. I 1363 ble et brev skrevet aa prestboenom j Ramnes sokn (DN IV:437) og i 1367 et brev aa prest Solbærghum j Ramfnes sokn (DN IV:464).

Ramnes middelalderske kirkegård ligger omkring kirken, på en halvøy i terrenget som har hovedretning fra vest til øst. Ramneselvas bekkeravin omkranser kirkestedet i nord, øst og sydøst. Fra kirken faller terrenget i kirkegården mot nord og øst, mens området ellers er tilsynelatende i samme nivå som kirken. Middelalderkirkegården følger i store trekk landtungens form, men begrenses i vest av landeveien. Det er få graver i bruk på kirkens nordside.

RANEM (OVERHALLA), gnr. 44 Haugom/45 Ranem (Ranem sogn). Eldste omtale av kirken er i 1326 (Ranhæims kirkiu, DN III:144), men den har et krusifiks fra slutten av 1100-tallet (Brendalsmo & Frøysaker 1997:44). Den romanske steinkirken står på skillet mellom (gnr. 44) Haugom og (45) Ranem. Den har rektangulært skip og et smalere, rektangulært kor. Den har kvadermarmor fra et lokalt brudd i veggåpningene og utvendige hjørner. Bygningens grunnplan ser ut til å være stukket ut som et enhetlig foretagende, da alle hjørner har rette vinkler, skipet ligger i rett forlengelse av koret og grunnmurene har et enhetlig preg. Likevel er koret trolig murt opp som et selvstendig ledd først. Ut fra stiltrekk ved dekorkvaderen er det rimelig å anta at kirken er påbegynt tidlig på 1100-tallet og ferdigstilt kort etter 1150. De eldste myntene som ble funnet under utgravningen av kirken kunne dateres til andre halvdel av 1100-tallet. På et tidspunkt er golvnivået i korets østre del blitt hevet med ett trinn, slik vi også finner det ved kirkene på Værnes, Sakshaug og Alstahaug. Vi kan ikke tidfeste dette arbeidet i Ranem kirke, men det skjedde kanskje på samme tid som i disse øvrige kirker, på 12- eller 1400 tallet. Da H. Christie undersøkte lagene inne i kirken i 1959 ble det registrert stolpehull eldre enn den stående kirken. Disse var for få og sto for spredt til at det kunne trekkes sikre konklusjoner. I ettertid holder likevel Christie (pers.kom.) det for mulig at de kan stamme fra en eldre trekirke på stedet. Utgravningen viste at steinkirken må være reist på en form for oppfylling. De eldste golvlagene i kirken lå direkte på et lag av marmorflis fra byggetiden og derunder fulgte mørke og faste jordmasser i både skip og kor. Disse massene hadde dannet terreng da kirken ble bygget. Terrengmassen viste klare tegn på å være utsatt for utvasking under åpen himmel over lang tid, men lagene kunne ikke være urørt naturbakke, for massene hadde tydelig lagdeling med humusholdige skikt som viste at de måtte være påført i flere omganger. Kirkegårdsgraverne kunne i 1993 bekrefte forekomsten av disse lagtypene på 1,5 m dyp både øst og nordøst for kirken. Christie konkluderte i 1959 med at forhøyningen skyldtes “en omfattende oppfylling en gang lenge før kirken ble bygget”. Siden det ikke kunne dokumenteres entydige spor etter en eldre kirke enn den stående mente han at oppfyllingen måtte ha andre årsaker. Oppfyllingen kan ha to forklaringer. Kirken kan enten være bygd på en kraftig plattform av jord, slik tilfellet ser ut til å være for Oddernes kirke i Vest-Agder. Alternativt kan kirken være bygd oppe på en meget stor gravhaug, slik tilfellet er med kirker som bl.a. Nesland kirke i Telemark og Gjerdrum i Akershus – begge 1100-talls kirker. Uansett er det klart at Ranem kirke er blitt reist midt inne i et førkristent gravfelt, og det er fortsatt mulig å skille ut 2-3 gravhauger inne på kirkegården øst og nordøst for koret. Ranem kirke var i 1589, 1597 og 1774 hovedkirke i Offuerhalds gielt. Hele tiden lå kirkene på Skage, Grong, Romstad (Høylandet) og Gløshaugen (Harran) som anneks. I 1818 ble Sævik sogn overført fra Fosnes til Overhalla prestegjeld, Grong ble utskilt som eget prestegjeld med Harran og Høylandet i 1820, og Namsos ble eget prestegjeld med Sævik i 1860. Ca. 1900 var Overhalla eget prestegjeld med Ranem som hovedkirke og Skage som anneks. Kirken brant i 1899 og ble bygd opp igjen året etter, men den ble fullstendig restauret først på slutten av 1950-tallet (Brendalsmo 2006:670ff m/ref.). En omtale av Ranem i 1647 tyder på at gården enten var gammelt krongods eller tilhørte kirkens fabricagods, da det her heter at Ranum haver alltid ligget under prestebolet efter bevilling (Flotten 1968:450f). Trolig var gården krongods, på samme måte som nabogårdene (utskilt fra Ranem) Haugom og Svenning, og dette blir noe nær bekreftet ved at Ranem var det sted der sysselmannen skrev sine brev i 1411 (DN III:602) og 1509 (DN XI:609). Eldste eksplisitte omtale av et prestebol til kirken er likevel i 1589 (Thr.R. s. 76). Erkebiskop Aslak Bolt skulle ha 5 overnattingsdøgn på Ranem under sine visitaser: Item i raneime i øfre halfuo v næter (AB s. 115). Schøning (II:145f) observerte følgende fornminner i området ved Ranem kirke i 1774: “Ved Gaarden Ranum, som nu bestaaer af 3de Gaarde, have ligget 2de store runde Høie, men som nu, formodentlig ved Pløining ere næsten jævnede med Jorden. Hos dem ligge endeel mindre (note: Tæt ved Kirkegaarden, eller ei langt derfra, ligger især en stor aflang Haug, som man kalder Thrond-Haugen, af en Thrond, som der skal ligge begraven [...] Ved den ligge et Par runde Haue. Elven har brudt saa nær her ind, at den har borttaget en Kant af den lange Høi)”. I tillegg fant Schøning (II:150) på gården Grande hvor presten bodde “en aaflang, rundagtig Steen, af hvid Marmor eller Kalk-Steen”. Steinen hadde presten bragt med seg fra Ranem, og Schøning mente den hadde stått på en av kirkens gavler. Det er nok snarere tale om en av de mange fallosformede steinene vi finner på førkristne gravplasser fra eldre jernalder (jfr. Sandnes 1965:136). Siden steinen nok kommer fra gravfeltet på Ranem bekrefter det i så fall gårdens høye alder.
(Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU, RA sak 06/02235-70).

Middelalderkirkegård i bruk. Gravlegging etter 1945.3 gravlegginger etter 1945. Yngste grav 1999. Avgrenset av kirkegårdsmur i S, og V. Erfaringsmessig anslag i N og Ø. 2 mulige gravhauger, hvor brorparten er inne på kirkegården i det søndre gjerdet.

Middelalderkirkegården er i bruk. 5 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2006. Avgrenset av kirkegårdsgjerde i V - anslagsmessig avgrensning, basert på terrengnivåforskjeller, i N, S, og Ø.

REINLI, gnr. 12 Austegarden (Reinli sogn). Stavkirken står på (gnr. 12) Bakkatn (Austegarden), tett opp til grensen mellom denne og (11) Bøen nedre og (13) Kollsgard. I sin nåværende form er den enskipet med kor og apside i samme bredde som skipet, bygget ca. 1300, og apsiden og svalganger kan være sekundære. Arkeologiske undersøkelser viser at det har stått to eldre kirker på stedet; av den eldste er kun gravene bevart og den yngre har brent (Jahnsen 1983:69f). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21).

Svært usikker lokalisering av middelalderkirken. Den stående kirken er plassert på brinken av en elveterrasse. Kirkegården nærmest kirken er avgrenset som den middelalderlige. Avgrenset av kirkegårdsmur i NØ, SV, anslag langs de andre strekkene.