STAVANGER TRINITATIS (ST. SVITHUN) DOMKIRKE (hovedkirke). Bispesetet i Stavanger ble etablert en gang i tiden ca. 1120-1128 (Johnsen 1945:23). Første biskop var trolig engelskmann Reinald, nevnt 1135 (Soga om Magnus Blinde og Harald Gille kap. 8, Daae 1899:223). Domkapitlets storsegl har innskriften «Sigillum [Capituli] Trinitatis : Ecclesie : Stavangrensis : Ecclesie» (Kviterud 2006:111), og domkirken var således dedisert Den hellige treenighet – en Kristkirke som domkirkene i Bergen og Nidaros. Dedikasjonen til St. Svithun er først nevnt i 1204 (Hohler 1967:24). Kirkebygningen hadde opprinnelig et treskipet, rektangulært skip med smalere, rektangulært, rettavsluttet og trolig lavere kor. I vest hadde den et høyt tårn. Etter en brann i 1272 ble vesttårnet erstatt med en forhall med en noe større grunnflate. Koret ble nybygd og forlenget, men opprinnelig bredde ble opprettholdt. Dets østfasade ble reist med to hjørnetårn og et stort vindu. Det romanske koret hadde krypt, og denne beholdt sin størrelse og utforming ved ombyggingen av koret (Fischer 1964:Pl. I., Tillegg 1967). Den gotiske korbueåpningen var opprinnelig smalere, og den hadde dører – trolig med gitter (Stige 2013). I 1745 fantes fortsatt de middelalderske glassvinduer i korets østvegg bevart: «Midt i brystet bag alteret er et meget stort vindu med mange skjønne postementer og runddelinger af huggen veksten; i en af samme runddelinger sees endnu en katholsk bisp i sin fulle habit, brent med adskillige kolører i glasset» (de Fine 1870:175). Den romanske kirken ble bygd i bruddstein med grønnskifer i veggåpninger og utvendige hjørner, mens det til det gotiske murverket ble benyttet kleber. Hohler, i en sammenligning med andre norske katedraler, mener å kunne lese ut to eller tre byggefaser for kirken. Han mener videre at den romanske bygningens størrelse tilsier at den er reist som bispekatedral, selv om dette eldste koret hadde for liten plass til et kapitel på 12 kanniker. Dette forhold kan likevel forklares ved at det var kongen som lot bygge kirken, ikke biskopen selv. Han mener katedralen er påbegynt ca. 1105, og at dens østre del er «blitt sammenbygget med arbeider lenger vest, kan hende en allerede eksisterende kirke» (Hohler 1967:49ff). Kirken hadde høye murer som avgrenset området rundt den mot øst og sør, mens det mot vest og nord var vanlig kirkegårdsmur. Det er blitt gravlagt inne i og utenfor domkirken så vel i middelalderen som etter reformasjonen. Øst for kirken faller terrenget bratt ned mot nordenden av Breiavatnet, og da det forlengede koret sto ferdig ble det nødvendig å fylle opp terrenget. Fram til midten av 1800-tallet var det en høy forstøtningsmur noen meter øst før korets østvegg. Da kirken ble omfattende restraurert i 1867-74 ble det benyttet stein fra Hundvåg kirke og fra Utstein kloster (Stige 2013). Eldste omtale av en bisperesidens til kirken er i 1297 (biscops garð, DN II:39), men anlegget må være betydelig eldre. Den bevarte delen i stein, som utgjør underetasjen i nåværende bygning i Kongsgård, regnes å være reist etter brannen i 1272 (Helle 1975:89). Nyere undersøkelser har vist at den sørlige delen av underetasjen opprinnelig har vært en separat bygning, og som er rundt 50 år eldre enn resten av den, altså fra første fjerdedel av 1200-tallet. Den besto av to hvelvede rom med et forrom mot vest, og den har trolig hatt to etasjer i stein. Samtidig ble det dokumentert rester av en stavbygning under gårdsplassen på vestsiden av nåværende bygning. Flere radiologiske dateringer viser at bygningen ble oppført en gang etter 1020 og revet før midten av 1200-tallet (Meling 2013). Det er ikke usannsynlig at denne bygningen kan være del av et gårdstun på stedet fra før Stavanger ble bispesete. Bispegårdsanlegget var omgitt av mur mot vest og nord, og i sør og øst lå Breiavatnet. Sørportalen i domkirkens kor står rett vis-a-vis biskopens kapell i bispegården, og det gikk tidligere en overdekket gang mellom de to bygningene. «Ved den østre side, ganske nær hos kirken, staar skolen, som og er en gammel af graa- og veksten grunnmuret bygning, der forhen har været en latinsk skole, havende en lector, rector og trenne lærere» (de Fine 1870:200). Denne bygningen ble trolig revet i 1839 (Helle 1975:109), og den ble sannsynligvis reist tidlig på 1300-tallet som følge av at hertug Håkon i 1298 (DN III:41) ga kannikene en tomt som senere ble omtalt som skoletomta. En skolemester nevnes første gang i 1298 (Arnulfus scolasticus Stawangrie DN IV:36), men trolig hadde kanniken magistro Andree omtalt i 1263 (DN I:58) samme funksjon. Det er videre sannsynlig at munker fra Olavsklosteret i byen allerede på 1160-tallet sto for den geistlige opplæringen ved bispesetet (Helle 1975:108). Biskopen fikk i kong Håkon Håkonssons regjeringstid (1226-1254) fornyet et privilegiebrev utstedt av kong Magnus Erlingsson (1161-1184), trolig rundt 1180 (Ersland 2013), der denne hadde gitt «guði oc hinum hælga Sviðuno boeen sialvan Stafangr» med leidang og sakøre (DN I:51). Dette gjorde biskopen med sitt kapitel til øverste myndighet i Stavanger, med full doms- og styringsrett, og et byråd med egen borgermester kan ikke med sikkerhet belegges før på 1550-tallet (DN VI:791, Ersland 2013). Brevets ordlyd kan trolig tolkes slik at kongen ga bort innmarka til gården Stavanger, men at han selv beholdt resten av gårdsvallet. Ved en arkeologisk undersøkelse i kryptens golv i 1967 ble det dokumentert et antall graver eldre enn den stående kirken. Gavene lå noe mer orientert enn kirken og lå delvis innunder korets murer. 11 av disse er blitt radiologisk datert, og samtlige er eldre enn domkirken. De fleste er datert til 1000- og 1100-tallet, noen tilbake til 800-tallet (Denham et al. 2013). I grunnmuren på den nærliggende Mariakirken ble det ved dennes nedriving funnet en bautastein med runeinnskrift fra 1000-tallet (Lexow 1958:60f), noe som kan antyde at domkirken og Mariakirken ble reist i et førkristent gravfelt. «Lige tvert overfor kongsgaarden [dvs. bispegården] paa landevejen er opreist et gammelt stenkors, 5 alen høj og 1½ alen bred, af en hel sten; paa søndre side af samme staar udhuggen et hjerte med et kors over; paa den nordre side vises at have været udhuggen runebogstaver, som nu ere aldeles ukjennelige; bakken, hvorpaa korset staar, har siden været brugt i gamle tider til retterplads og kalles Stejlebakken» (de Fine 1870:203f). Korset har en runeinnskrift datert til tidlig 1000-tallet, og som settes i sammenheng med Olav den Hellige og Erling Skjalgsson: Alfgeirr prestr reisti stein þenna ept Erling, dróttin sinn, es hann barðisk við Óleif (Særheim 1996:35f). En rimelig antagelse kan i så fall være at Stavanger var en av Erlings gårder og at det var han som etablerte et kaupsted i området ved Vågen i vikingtid. (kartreferanse: AL 023-5-3). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkesteder av NIKU ved Jan Brendlasmo, RA sak 06/02235-21 - oppdatert tekst 2016)

Eldste omtale av kirken er i Sverres saga, deretter i 1327-28 (ecclesia de Stediu, PN 134). På gården er det dokumentert sammenhengende bosetting 150-1100 i forbindelse med utvidelse av kirkegården, med høystatusgraver fra yngre romertid og merovingertid (Anker 2000:57).

STEIGEN (hovedkirke), gnr. 77-79 Steigen (Steigen sogn). Eldste omtale av en kirke på (gnr. 77/5.6) Steigen er i 1432 (Steighar kirkiu, DN V:618), men prest på stedet nevnes i 1321 (sira Arne a Steig, DN II:144, AB 115f). Prestebol til kirken nevnes i 1432 (prestgardenum a Steigh, DN V:618). Den tidliggotiske steinkirken hadde opprinnelig rektangulært grunnplan, målene var 23 x 11,4 m (utvendig). I 1868-69 ble den vestre halvparten revet. Den resterende østre delen ble dermed kor, mens nytt skip med vesttårn ble reist inntil dette i vest. Middelalderkirken hadde portaler nord og vest i skipet. Kirken hadde kleberkvader i veggåpninger og utvendige hjørner. Det er funnet rester av farget vindusglass, datert til ca. 1300 (Liepe 2001:34ff m/ref.). Liepe vil datere kirken til ca. 1250-1300. Under kirken ble det funnet rester av eldre gravlegginger, enkelte beliggende delvis under de middelalderske bygningsledd, og det ble funnet en mynt datert til 1065-1080 i lagene under golvet (op.cit. s. 78f m/ref.). Dette viser klart til en eldre kristen gravplass der steinkirken seinere ble reist, og trolig også til en eldre trekirke. Av de øvrige myntene (13) som er funnet ved utgravinger er de eldste fra første halvdel av 1300-tallet (Bratrein 1970:note 63). Få titalls meter nordøst for kirken ligger gårdshaugen, med målene 150x50 m, høyde 2 m, datert gjennom utgraving til vikingtid og middelalder (Gabrielsen 1998:34f). I 1589 var Steigen hovedkirke med annekser på Leines og Hamarøy. De to første skulle betjenes av sognepresten, mens en res.kap. skulle ta seg av Hamarøy (Thr.R. 83). I 1743 var anneksene de samme, men Leines var nå residerende kapellani (Mordt 2008:179). 19. juni 1432 var biskop Aslak Bolt på visitas på Steigen (DN V:618). 1750 het det at ”Kirkegaarden er med Steene nogenlunde indhegnet” (Wolff 1942:6). Steigen var høvdinggård i tidlig middelalder: ”Nikolas, son til Sigurd Ranesson, hadde til mor Skjaldvor, dotter til Brynjolv Ulvalde og syster til Halldor Brynjulvsson på farssida, og til kong Magnus Berrføtt på morssida. Nikolas var ein stor hovding; han åtte gard på Hålogaland på Ongul [Engeløy], ein stad som heiter Steigen” (Soga om Magnus Erlingsson kap. 38f). Nikolas hadde gård i Nidaros, og han ”hadde all styringa over bymennene på den tid”. Han ble drept av birkebeinerne under et overfall på Nidaros i 1176. Steigen var lagmannsgård seinest fra 1400 tallet (DN II:580, XXI:1061 etc.), hvilket antyder at gården ble konfiskert som krongods i borgerkrigstida. Et fjellparti øst for kirken heter Prestkona. Bnr. 6 av Steigen, med tunet noen hundre meter sør for kirken, heter Korsaksla, en antydning om et tidligere kors i friluft. Inntil kirkegården i nordvest ligger Sigarshaugen, Nord-Norges største gravhaug (diameter 35 m, høyde 3 m) og også registrert som tinghaug, samt dansehaug i og med dens flate overside. Ved utgravingen i kirken på 1960-tallet ble det funnet en perle datert til merovingertid, rimeligvis fra en grav. Om lag 500 m sør for kirken, på grensa mot nabogården (74) Laskestad, står en 4 m høy bautastein, trolig på en liten gravhaug. Middelalderske bumerker risset inn på dens bakside antyder en sekundær funksjon som grensestein mellom gårdene Laskestad (prestegård) og Steigen. På Steigen er det gjort et løsfunn av et lite bronsekors av østeuropeisk type, datert til middelalder. Nær Steigskaret en drøy kilometer nord for kirken ligger et tunanlegg (Vollmoen) med to rekker à åtte tufter, datert etter utgraving til folkevandringstid og merovingertid. I sentrum av den langovale formen ligger en haug som ikke er gravhaug, mens det rundt/utenfor tunanlegget ligger en rekke gravhauger. Drøye 2 km nordvest for kirken mellom sjøen og Steigberget ligger fire nausttufter, hvorav to er 20 m lange og 5 m brede (Simonsen 1991:54ff, Gabrielsen 1998:34f m/ref.) (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-81).

Lokaliseringen av kirkestedet er uavklart. Bakgrunn for grov lokalisering er dette: Sterud er nabogård til Balleshol i vest. Ifølge Schønings kilde (II:34) lå kirken øde seinest 1590, men lokal tradisjon (af gammelt sagn) kunne i 1775 likevel berette om kirken. Det lå ingen skyldpart i Sterud til Nes kirkes mensa på 1570-tallet (St. 133), hvilket kunne gitt en indikasjon på et tidligere prestebol til Sterud kirke. Sterud lå i 1425 i Ullenshov sogn (DN V:571), men dette betyr trolig Ullenshov prestegjeld. I 1466 kjøpte Nespresten en skyldpart i (den del av) Sterud der kirken stod (DN I:875), hvilket trolig medførte at kirken fulgte med i kjøpet ¿ selv om dette ikke nevnes eksplisitt. I 1493 ser det ut til at hele gården (m/kirken?) ble lagt til et alter ved domkirken på Hamar (DN I:976). (kartreferanse: CP 065-5-3). Kirken: 1415 (Steirolf kirkiu, DN I:644), 1466 (kyrken, DN I:875, Schøning II:33f), 1591-98 (Stenroffs kircke øde, JN 13). Tilleggsopplysninger etter kontrollregistrering v/Hedmark fylkeskommune 23.10.2014: Geometri for kirkested/kirkegård er korrigert ut fra opplysninger fra grunneier. Selve kirka har sannsynligvis stått i nedre del av området, hvor det er et rektangulært, øst-vest-orientert "avtrykk" i bakken.

STIKLESTAD (VERDAL) ST. OLAV (?), ST. IVO, ST. GEORG, SELJEMENNENE, gnr. 27-30 Stiklestad (Stiklestad sogn). Stiklestad kirke står på (gnr. 29) Stiklestad, ifølge tradisjonen på det sted Olav den Hellige falt ved slaget i 1030. I følge erkebiskop Øystein tok det lang tid før det ble bygd kirke på Stiklestad, men tiltaket ser likevel ut til å være igangsatt før hans egen tid som erkebiskop (1161-1188). Kirken ligger nede i et fuktig lite dalsøkk, noe som er en helt uvanlig plassering for en middelalderkirke. Dens alter skal ifølge Passio Olavi, penneført av erkebiskop Øystein i andre halvdel av 1100-tallet, være reist rundt den steinen han døde ved. Arkeologiske undersøkelser har likevel ikke kunnet påvise en slik stor, jordfast blokk i alteret. Steinkirken har rektangulært skip med smalere, rektangulært kor. Den har kvader i veggåpninger og utvendige hjørner, de fleste hogd i kleber fra bruddet i Slipsteinsberget ved Mære men også noen i marmor. Den er trolig påbegynt tidlig på 1150-tallet og ferdigstilt i 1180-årene. Deretter ble skipet på 1400-tallet forlenget mot vest med stein fra den da nedlagte kirken på (24) Haug, som kort før var blitt sterkt ødelagt ved jordfall. På 1500-tallet ser det ut til at påbygget fikk setningsskader på grunn av fundamenteringen, og to kraftige støttemurer ble reist mot skipets vestvegg. Kirken ble sannsynligvis reist som valfartskapell (minnekyrkje) med egen kapellprest (presten der på staden), og det er trolig først etter at Haug kirke ble ødelagt at Stiklestad fikk sognekirkefunksjoner i tillegg. Kirkens døpefont er datert til etter midten av 1200-tallet (Solhaug 2000:87f), men denne er trolig overført fra Haug kirke. I 1589 var Stiklestad hovedkirke med Vuku og Hallan som anneks. Kirkene på Ugla, Auskin, Lyng og Leklem ble samtidig bestemt nedlagt. Også i 1774 og 1909 var Stiklestad hovedkirke med Vuku og Hallan som anneks (Brendalsmo 2006:603ff m/ref.). Kirkens dedikasjon er på bakgrunn av de relikvier som tidligere fantes i alterplatens relikviegjemme, i en sammenfoldet blyplate som inneholdt tre lettertsposer med små beinstumper. I hver pose lå det en pergamentstrimmel med latinsk innskrift de ossibus... og så de respektive helgeners navn: St. Ivo, St. Georg og De hellige fra Selje (sanctorum Selio) (Helland 1909:318). Det bør bemerkes at da erkebiskop Aslak (rimeligvis på visitas) forhandlet med bøndene om Mikkelskorn 4. mars 1433 (DN V:627), ble møtet holdt og brevet skrevet i kirken på (32) Ugla noen kilometer lenger øst i bygda – ikke i Stiklestad kirke eller på en prestegård. Det er ikke eksplisitt nevnt prestebol til Stiklestad kirke i middelalderen. Av fornminner ved eller nær kirken observerte Schøning i 1774 følgende (II:69): “det Sted, hvor Stikkelstad-Kirke nu staaer, som uden Tvil er det Sted, hvor Kong Oluf faldt. At bemeldte Slag har staaet paa Vestre Stikkelstad, det viise adskillige Omstændigheder. Her var en viidt udstrakt Plain, fornøden for en Krigsmagt at kunne udbreede sig [...]; her ere af Jorden oppløiede, ei allene adskillige forrustede Vaabener, men ogsaa andre Ting, som et Støkke af et gammeldags Smykke, en gammeldags Kiæde, af meget fiint Arbeide, et Støkke af et Bidsel, med meere; her ligger en Samling, af adskillige, deels runde, deels aflange, dels trekantede Høie, foruden en, som ligner et latinsk T, i hvilke Høie de formodentlig ere begravede, som fulde i Slaget, saa mange nemlig, som vare endnu hengivne, til den hedenske Religion [...] Under Ompløiningen, ere i dem fundne adskillige forrustede Støkker, af Sværde og Øxer [...] I en af bemeldte Høie, saavelsom i en anden, beliggende et Støkke der norden for, ere ved Jordens ompløining, fundne af de her saa kaldte Ro-Søm eller Skibs-Søm, saa store omtrent, som de, der nu omstunder bruges i store Baader eller i Jægte [...] Foruden foranførte bevidner endnu et her blandt Bønderne eller Almuen giængs Sagn, fra forige Tiider, at ved Vester-Stikkelstad har bemeldte Feldtslag staaet. Tæt hos denne Gaards Huuse, mod Vesten, ligger en anseelig stor rund Kiæmpe-Haug”. Uavhengig av Schønings diskusjon om slagstedet eller hvem som lå i gravhaugene, er det tydelig at kirken har ligget nær ved et meget stort gravfelt. Klüwer (1823a:67) og Nicolaysen (1862-66:634) nevner flere gravhauger, foruten de Schøning omtaler, på de øvrige Stiklestad-gårdene. Det er i dag ingen synlige fornminner i kirkens umiddelbare nærhet. Gårdshusene på Stiklestad skal opprinnelig ha ligget oppe på platået ovenfor kirken. (Kildegjennomgang til regsitrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-70).

Kirkegård: Kirken, Stokke 2, ligger på høyeste punkt i kirkegården, men terrenget stiger fra NØ del av kirkegården. På kirkegården faller terrenget mot V og S. Et gammelt/stort asketre ca 18-19 m SSV for overgang mellomtårn og skip til dagens kirke er trolig samme som på et gammelt bilde i bygdeboken som viser den gamle kirken før denne ble revet i 1885. Ca 5 m NØ for dette treet ligger en gravhelle i stein datert til 1868. Med unntak av yngre gravstøtte, ligger de andre gravene/gravstøttene S for kirken i flukt med gravhellen fra 1868 som S grense for synlige graver. S for kirken er det spor av skiftomlegging i kirkegårdsmuren.

Middelalderkirkegårdens lokalisering og avgrensing er usikker, siden det ikke kan dokumenteres hvor kirken sto. Avgjørende for avgrensing har vært eiendomsgrensene og gangen sør på kirkegården.
Middelalderkirkegården er i bruk. Flere enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2009. Kirkegården ble i 1963 utvidet med en parsell mot sørøst, og i 1973 ble nytt gjerde med nye porter tatt i bruk (Ulriksen & al 2000:42).

Middelalderkirkegården er i bruk. Ved registreringen i 2009 var det mer enn 10 gravleggelser etter 1945. Siste gravlegging var da fra 2008.
Den eldste delen av kirkegården ligger for det meste på kirkens nordside. Nordover fra kirken ble det opprettet to adskilte gravplasser (1904, 1971), og det er en koleragravplass på (26) Hystad på Tyneset (NK 230). I 1858 ble det bygd steingard rundt kirkegården, og deler av denne står ennå. I 1870 ble kirkegården utvidet mot vest, i 1906 mot nordvest (Høyland 1972:188).
Middelalderkirken sto på samme sted so dagens kirke. Den ble i 1686 og 1721 beskrevet som en rektangulær steinbygning uten innsnevring for koret. Enten er koret ombygd fra å være smalere enn skipet, eller så ble kirken reist rundt 1300.

Middelalderkirkegården er i bruk. 4 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2000. Avgrenset av kirkegårdsmur i N, S, Ø og V. Trolig har middelalderkirkegården hatt mindre utstrekning, både i S og Ø.
Steingjerdet rundt kirkegården ble restaurert på 1930-tallet, men det skal være en svært gammel avgrensing. (Almås 1989).

Middeladerkirkegården er i bruk. Det har vært mer enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2008. Avgrenset av kirke i N, anslagsmessig avgrensning i Ø, V, og S. Terrenget faller bratt mot S.
Eldste omtale av en kirke på (gnr. 32) Strand er i 1280 (Stannar kirkiu, DN I:70). Rundt 1620 var Strand hovedkirke med anneks på Høle (St.S. 96), men trolig hadde den denne posisjonen allerede i 1449 og da med kirken på Voster som anneks (DN IV:915).