TINGVOLL, gnr. 51 Tingvoll prestegard (Tingvoll sogn). Eldste omtale av kirken er i 1357 (Þingualla kirkiu, DN IV:386), av presten i 1333 (sira Einare a Þingwelli, DN IV:206). Steinkirken fra midten/andre halvdel av 1100-tallet står på (gnr. 51) Tingvoll prestegard, rett opp i lia for Tingvollvågen, vegg-i-vegg med prestegårdstunet. Kirken har rektangulært skip (22x12,5 m) med smalere, nær kvadratisk kor (ca. 10x10 m), takrytter midt over skipet og våpenhus av tre ved skipets sørportal. Utvendige hjørner, veggåpninger, nisjer og figursteiner er hogd i marmor. Skipet har portaler i nord, sør og vest, koret i sør. Mot nord og sør har skipet to vinduer, i vestgavlen tre samt et rundt i gavltoppen. Koret har ett vindu mot nord hhv. sør, mens mot øst er det tre vinduer over alteret. Rundt hele kirken i vindushøyde innvendig går det ganger i murverket, og via disse har det vært tilgang til et lektorie over korbueåpningen samt en trapp opp til denne fra koret. På lektoriet har det (trolig) vært en kalvariegruppe med alter foran samt to sidealtere. I tillegg er det alterstuker i skipets østvegg på hver side av korbueåpningen. Øverst på korets østvegg er det spor etter en balkong, trolig for en klokkestapel. På skipets sørvegg øst for portalen er hogd ut et messeur rundt 1300. Rett øst for skipets sørportal er det en utvendig nisje i muren, og en tilsvarende men mindre finnes inne i skipets nordportal på østsiden. Koret har tønnehvelv i tre fra rundt 1400. I kirken er det en rekke spor av kalkmalerier, trolig fra første halvdel av 1400-tallet. Høyt opp på korets østvegg over alteret er en innskrift som på språklig grunnlag kan dateres til 1200-tallet: ”Ek bið fyrir Guðrs sakar yðr lærða menn er varðveita stað þenna, ok alla þa, er ráða kunnu bøn mína: minnisk sálu minnar í helgum bønum. En ek hét Gunnarr, og gerða ek hús þetta. Valete!”. Ved restaureringsarbeider i 1928-29 ble den gamle korbuen gjenoppført som kirkegårdsportal (Stige & Spurkland 2006). Tingvoll kirke betegnes i 1387 med uttrykket stadar (DN II:503), hvilket også finnes i innskriften på korets østvegg. Uttrykket bør helst kunne oversettes med ”sentralkirkelig institusjon” (Stefánsson 2000:183ff). Tingvoll kan belegges som hovedkirke tilbake til 1443 (DN XXI:415), og i 1480 var den ett av de seinmiddelalderske kannikgjeld (DN XVII:750). I 1432 skulle biskopen på visitas ha j Thinguallom iiii næter (AB 190). Kirken er ikke omtalt eksplisitt som fylkeskirke i middelalderen, men Schøning påsto i 1773 (I:104) at så var tilfellet og seinest har A. Dybdahl ukritisk gjentatt dette (Stige & Spurkland 2006:91ff). Gården var i 1432 utgangspunkt for skipreidenavnet (Thingwalla skipreido, AB 113). Tingvoll er ikke belagt som prestegård i middelalderen, men i seinmiddelalder må det være skjedd et makeskifte eller bruksendring for fra 1520 var gården fritatt skatter og således embetsgård for presten (Stige & Spurkland 2006:79ff). I 1589 var Tingvoll hovedkirke med annekser på Frei og Øre (Thr.R. 68f). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan brendalsmo, RA sak 06/02235-69).

Feltet består av 1 mulig grav og 3 fordypninger og 1 halvsirkel oppmurt av stein. Lengst i NNV: Fornminne 1: Mulig grav, rund, uklart markert, men tydelig i rullesteinsvollen. Bygget av mellomstor og hodestor rullestein. Utkastet stein danner en voll mot SV. Bredde inntil 1 m, høyde inntil 0,3 m. Forsenkningen inni: diam. 2,5 m, dybde 0,7 m. Bunnen og sidene er dels dekt av mykt moselag med mosegrodd stein i dagen som ellers i rullesteinsvollen. Liten bregne midt nedi. Mål: diam. 4 m. 1 m ØSØ for fornminne 1: Fornminne 2: Fordypning, rektangulær, NNV-SSØ, uklart markert, men ikke voll rundt. Mosegrodd hodestor kamp med mykt tykt moselag rundt steinene inni. Ingen tegn til oppmuring. Mål: 2 x 1,5 m, dybde 0,5 m. 0,5 m SSØ for fornminne 2 og kant i kant med 2: Fornminne 3: Ditto, orientert NØ-SV. Mer mose inni. Mål: 1,5 x 1 m, dybde 0,6 m. 2 m SV for fornminne 3 ligger en grop av nyere dato: Fornminne 4: Ditto rundakting, diam= 0,8 m, dybde inntil 0,4 m. 11 m SSØ for fornminne 4: Fornminne 5: Halvsirkelformet oppmuring av hodestor/mellomstor kamp og rullestein. Klart markert og tydelig i terrenget. Vender mot NØ hvor de øverste steinene ligger i bakkehøyde. Åpen mot SV hvor de to urnenen slutter brått. Inni halvsirkelen mosegrodd stein mellom lag av tykkere, bløt mose. Ikke flat eller plan inni, men svakt skrånede mot SV (den åpne delen) ut mot havet. Urørt? Mål: diam. ca.3 m, oppmurte stein: bredde inntil 1 m, høyde inntil 0,6 m.

Middelalderkirkegård ikke i bruk på dagens kirkegård. Kirken sto nærmere sjøen enn nåværende kirke. Det avgrensede området ligger i nedkant av den lave ryggen som nåværende kirke står på, i den østre del av kirkegården. Avgrensingen følger kirkegårdsmuren i NØ, SØ og SV. NV-grensen etter anslag. Ingen gravleggelser etter 1945 i det avgrensede området.
Den bevarte gravhaugen og nåværende kirke befinner seg på toppen av ryggen på Kjerkneset. Det er likevel mulig at også middelalderkirken sto på denne ryggen, rett Ø for nåværende kirke og SSV for kirkegårdsmuren. Dette er et tidligere beite.

TJØLLING STA. MARIA, ST. MIKAEL OG STA SUNNIVA, gnr. 38 Prestegården (Tjølling sogn). Skipet i den romanske steinkirken var opprinnelig rektangulært med hoved- og to sideskip, rektangulært og smalere kor med apsidal avslutning, sentraltårn over skipets østligste parti og muligens et tilbygg på korets nordside. Basilikaen ble kraftig ombygget på 1760-tallet som følge av jordskjelv og kraftige stormer få år tidligere, og den framstod etter dette som en regulær romansk kirke (Brendalsmo 2003:22f). Det råder noe usikkerhet rundt kirkens dedikasjon, hvorvidt det kan være en misforståelse at den også var dedisert Sta. Sunniva (jfr. DN V:823). Kirken står på (gnr. 38) Prestegården men innenfor (gnr. 36. 37) Østbygårdenes grunn. Prestbolet i 1367 var et svært så tørrlendt lite bruk nær kirken, rimligvis på Østbys grunn og seinere skilt ut som (38) Prestegården. I 1367 brant husene på dette prestbolet (husa sæm vforsyniu firir ældz vada vp gæk), og presten fikk tilleggsjord og Litla Vik til prestbol (DN I:392, 396). Ca. 1400 ble prestbolæt allt uten navn eller skyldstørrelse ført først i fortegnelsen over mensa, og lenger nede ble det ført J Litlavik xij aura boll ok er thæt half fimta m. booll nw prestbolæt (RB 51). Disse innførslene bør kunne forstås slik at presten da hadde tatt bolig nede på et bruk av (gnr. 40. 41) Vik, og at det gamle prestbolet oppe ved kirken kun lå som åker til presten. På et tidspunkt er prestegårdshusene blitt flyttet opp på Tjøllingvollen igjen. Utfra lokaltopografi, gårdsgrenseløp og navnetyper er det rimlig å se for seg en opphavsgård i tiden da kirken ble reist som bestående av dagens gårder Prestegården, Østby, Huseby, (28) Guri, (12) Kaupang søndre, (29) Kaupang nordre, (30) Lamøya og (31) Bjønnes. Muligens kan dennes navn ha vært Tjølling (Brendalsmo 2003:30ff). En eldre storenhet ved navn Skiringssal må ha omfattet ytterligere flere gårder (op.cit. s. 149, jfr. Sørensen 1900b). I 1401 skulle biskopen under visitas ligge firir Thiodhlingh ij neter og han tok 4 huder i katedratikum (RB 569), i 1433 lå han på Thiodlinge ij nætter (DN VI:448). 14. mars 1372 var kannik og seinere biskop Eystein trolig på visitas på Tjølling (DN III:377). Det har tidligere vært et større gravfelt oppe på vollen ved kirken (Brendalsmo 1990:55). (Kildegjennomgang til regsitrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21)

Kirken, Tjøme 2, ligger på terrengets høyeste punkt, med fjell i dagen øst for koret som stiger bratt. En sti bak koret er sprengt ned i fjellet. En mulig søndre grense for eldre kirkegård er observert ca. 11 m syd for langhuset til nåværende kirke, hvor det er noen graver fra sent 1700-tall og tidlig 1800-tall. Med det naturlige fallet på fjellet bak koret tatt i betraktning ville fjellet ha strakt seg ca. 2 m inn i den nåværende kirkens kor. Dette setter en grense for utstrekning av eldre kirkegård mot øst. Det er ingen holdepunkter i terrenget eller i nåværende kirkegårdsmur for begrensning av kirkegårdens eldre utbredelse mot vest og nord. Unntaket er veien i vest. 15-16 m nord for kirken er det i øst en muravslutning ved fjell som kan være en mulig tidligere nordre grense for kirkegården.

Kirkegården ligger på en gårdshaug, dvs. i tunet, i et landskap med store dyrkingsflater mellom fjell og sjø. Middelalderkirkegården har ikke vært i bruk etter 1945.

Dagens kirke som i utgangspunktet er en tømmerkirke, ble trolig reist på slutten av 1500-tallet eller rundt 1600, for den ble reparert 1627 (NK 329).

Middelalderkirkegården er ikke i bruk. Ingen gravlegging etter 1938. Kirkegård på Skeihaugen er tatt i bruk fra 1920 årene. Utvidelse mot hovedveien i vest skjedde på 1800-tallet, men har i dag ingen graver etter 1945 - en gravstøtte fra 1929. Ny kirkegård er etablert syd for veien som passerer langs det gamle kirkestedet. Terrenget faller mot syd, vest og nord, fra den nåværende kirken som står på høyeste punkt. Ved nybygget av kirke i 1852 ble kirkegården utvidet mot sørvest (mot riksveien). Runt 1900 skjedde en ny utvidelse, og "ein ny kyrkjegard sudaust for kyrkja attmed gardsvegen som gjeng framom den gamle kyrkjegarden, vart teken i bruk". Deretter begynte man å ta opp igjen bruken av gravområdet nærmest kirken, men her var det svært tette masser, så organisk materiale hadde holdt seg godt.
Det er gjort en rekke utvidelser av kirkegården siden 1852 og fram til 1923, da det ble kjøpt et område på Skeishaug rundt 200 meter nordøst for kirken (Netland 1952, Seland & al 2001:160ff).

Treskipa stavkyrkje på grunnstokkar med heva midtrom bore av 14 stavar. Stavkyrkja er av Borgundtypen. Av den opphavlege stavkyrkja er berre skipet bevart etter at koret med apsis var rive i 1880. Langt tidlegare forsvann svalgangane som omkransa skip og kor. I kyrkja dannar stavane rundt midtrommet tette kolonnadar rundt alle fire sider. Svalgangane hadde truleg dvergarkadar. Taka var opphavleg tekka med spon, men fikk skifertekking tidlig på 1800-talet. Ytterveggane har ståande plankar, eller tiler med not og fjør, sett inn i rammer av svillar, hjørnestavar og stavlægjer. Veggane til midtrommet over omgangstaka har og ståande tiler mellom stavane, og i kvart felt er det små runde gluggar, dei einaste opphavlege opningane for lys, med unntak frå dørene. Berre benkane frå mellomalderen langsmed ytterveggane til omgangen er bevara. I austveggen står framleis den stengde opninga til koret som vart rive, overdekka med ein boge i heile breidda til skipet. I hjørnestavane er det innhogg som må vere restar av sidealter frå tida før koret vart utvida.