En romansk gravstein i kleber ligger synlig i gulvet inne i kirken, som trappestein mellom våpenhus og skip.
Eldste omtale av en kirke på (gnr. 6) Vennesla på vestbredden av Venneslafjorden er rundt 1620 (Wendislaa kiercke, St.S. 217). Kirken må da ha vært gammel, for rundt 1640 ble det trolig reist en ny kirke på stedet. Kirken hadde rundt 1620 en rekke gamle inventarstykker, bl.a. to små klokker som ble beskrevet som ubrukelige. I nåværende kirke finnes dessuten en flat gravstein, nedfelt i en dørterskel, og med grovt tilhugget kors. I følge D. Erdmann skal den være middelaldersk.

VEREID [Vereide](GLOPPEN), gnr. 59 Gloppen prestegard (Vereid sogn). Eldste omtale av kirken er i 1310 (ecclesia de Winreið, DN III:91), men en prest er nevnt i 1303 (DN XII:36). Steinkirken står på (gnr. 59) Gloppen prestegard hvis opprinnelige navn er Vereide indre (NG 467). Kirken har rektangulært skip og trolig opprinnelig et smalere, rektangulært kor. Ut fra stiltrekk er det rimelig å datere den til etter midten av 1100-tallet, men den er kraftig ombygd i nyere tid – bl.a. ble nytt kor satt opp i 1931. Kirken gjennomgikk trolig en større ombygging også i 1631. Vesttårnet i tre er fra 1879 (Aaraas & al 2000a:161ff). Prestegård er omtalt i 1401 (preststovona a adhrnemdo Vinreidhi, DN XIV:22). Ca. 1330 lå det høvelig med skyld til mensa men intet til fabrica bortsett fra et kyrlag sau, ei geit og en sau (BK 15a-b). Ca. 1600 var Vereid hovedkirke med annekser på Austrheim, Gimmestad og Breim (JBB 99f). ”Lige udenfor Hovedkirkens Chor staaer et 2 ½ Alen høit antikt Steenkors (…) Paa Sandøren, i Syd fra Præstegaarden, staaer ved Stranden et antikt Steenkors, af Form og Størrelse, som det, der staaer paa Kirkegaarden” (Neumann 1836:259f); et tidligmiddelaldersk steinkors av den lille typen og som i dag står rett på nordsiden av kirken, skal ifølge lokal tradisjon være flyttet dit fra Korsvikja i forbindelse med gravleggingen av presten Torbjørn Arnesson rundt 1380 (Aaraas & al 2000a:153). ”Paa Kirkegaarden ligger en Liigsteen med en Gravskrift, i Middelalderen kaldt Munkeskrift, over en Sira Thorbjørn Andreassen” (Neumann 1836:260); en sira Torbjørn er kjent i 1380 (DN IX:175). 15 september 1310 var biskop Arne på visitas på i Nordfjord, og da ble kirken på Austrheim lagt som anneks til Vereid (DN III:91). I 1743 var Vereid hovedkirke med annekser på Gimmestad og Re (Løyland 2006:339). Det finnes en rekke gravhauger oppover i dalsiden nordøst for kirken, men ingen markeringer for slike nede i sjøkanten der kirken står. Det ser ut til at det kun i begrenset grad i dag blir gravlagt folk ved kirken, da en større gravplass finnes få hundre meter mot øst. Den gamle kirkegården målte i 1840 110x53 alen, og i 1868 ble arealet nær doblet ved at det ble anlagt ”tvo 5 alner høge terassar (hjellar) mot nord upp etter bakken” og der disse kom i jamnhøyde med en flat voll på nordsiden, slik at også denne ble del av gravbplassen. I 1890 skjedde en ny utvidelse, mot sydøst på drøye 660 m2 (Aaland 1935:103ff). På prestegården er det gjort flere gravfunn fra eldre jernalder, og det fantes tidligere en rekke gravhauger ved tunet og kirken. Fortsatt står en nær 4 m høy bautastein ved tunet (Aaland 1935:57f). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-69)

Teltboplass med arran og matgjemme. Arran av fire store, flate steiner og flere mindre inn i arran 0,9 x 0,7 m, med to store flate steiner i N/NV. 1 m NV for arran er to store steiner, som kan markere teltåpningen. En del tilgrodd av mose, men fortsatt godt synlig og bra markert.

Middelalderkirkegården er i bruk. Flere enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2010. Anslagsmessig avgrensning i N, S, Ø og V basert på terrengnivåforskjeller, samt fotografi fra 1872.

Eldste omtale av en kirke på (gnr. 32) Møglestu [*Myklastofa] er i 1347 (Modgulandar kirkiu sokn, DN IV:323). Møglestu sammen med (33) Lofthus bør på et tidspunkt være utskilt fra (30) Prestegården, hvis opprinnelige navn er Moland (NG 143) og altså hovedbølet. Østre del av den romanske steinkirken fra 1100-tallet ble revet i 1797, og gjennom påbygg i tømmer fikk kirken da sin nåværende korsformede grunnplan. Det middelalderske skipet utgjør vestre korsarm (Ekroll 1997:244).

Kirken ligger i et flatt område, hvor det ikke synlige spor på overflaten i kirkegården eller i kirkegårdsmuren av eldre avgrensninger av kirkegården. Eldre tuntrær på kirkegården står ved avgrensingens SV og SØ hjørner. Kart 1:500 over kirkegården i 1900 (Kirkekontoret i Lillesand) viser med få unntak samme form som i dag. Skisser, den eldste fra ca 1800, i Riksantikvarens arkiv, viser samme bredde på kirkegården mot syd. Med tanke på de forhistoriske gravhaugene ca 150 m nord for kirken, kan man anta en nær forbindelse mellom et opprinnelig stort hedensk gravfelt og tidlig kristen gravlegging i middelalderen. Det virker derfor trolig at den middelalderske kirkegården kan ha vært forholdsvis stor mot nord. En middelaldersk gravhelle i kleberstein (tidligere ID 21598-1), med middelaldersverd i relieff på høyeste del av hvelvet helle i våpenskjold-form, ligger i dag inntil strevstøtte ved middelalderkirkens sydvegg. Gravhellen er skadet av en langsgående sprekk.

Kirkegården ligger i tunkontekst i et lite dyrkingslandskap. Kirkegården har vært i bruk etter 1945 med mer enn 10 gravleggelser. Ved registrering i 2012 var den siste gravleggelsen fra 2011. Anslagsmessig avgrensning i N, S, Ø og V basert på innskrift på kirkestedsbauta plassert der middelalderens kirkekor lå.

Kirkegården er blitt påført masser og utvidet ved flere anledninger, i 1860, i 1915 (mot øst) og i 1973 (mot nord). Den eldste del av steingarden ble satt opp i 1860 (Stendal 1996:17f, 80).
Eldste omtale av kirken er ca. 1330 (Wefringh kirkiu, BK 23a). Nybygget i 1845 ble reist ”paa samme Sted som den gamle Kirke har staaet”.

3 m V for kjerreveien, 15 m N for brinken, der veien svinger ned mot hytta: K1: Arran, ujevn rekangulært, kan være to deler, 1,8 x 1,2 m, orientert NV-SØ. To store steiner i N-delen, mindre steiner mot S, Ø og V. 15 steiner synlige, ytterligere en kunne kjennes under torva. Godt synlig, bra markert. 8 m mot SSØ, midt på kjerreveien: K2: Arran, ujevn fasong, som kan være resultat av senere trafikk. 5 steiner delvis under torva dannet et kammer, og S for dette lå en stor, flat stein. Total lengde 1,3 m, bredde 0,7 m. Godt synlig, lite markert. 3 m SV for K2: K3: Syllmur av naturstein, 3 x 1,5 m, orientert NV-SØ. Bygd inn mot naturlig berg som stikker opp i dagen i N, og ligger i nerkant av liten forsenkning. Trolig mur til et lite hus. Rett S for K3, i forlengelsen av denne mot S: K4: Rektangulær forsenkning, 10 x 3,5 m, orientert ØNØ-VSV. Deler av tørrmur eller fem solitære steinsokler på rekke langs S-kanten av forsenkningen, ca 1 m høye kanter mot N og V, ca 0,5 m høy kant mot Ø. Kan være fundament for hus, eller naturlig forsenkning kombinert med stolpefundament til en gammel telefonlinje. Liten steinhaug på Ø-siden av veien, rett Ø for rekken med steinsokler i K4. 4 m Ø for K4: K5: Gammetuft, ujevn form, ca 4 x 3 m, ytre mål, orientert Ø-V, inntil 1,2 m tykke torvvoller omkring med åpning mot NV. Åpningen i vollen er ca 0,5 m bred. Tuften viser seg som en forsenkning, ca 0,2 m dyp, ca 2 x 1 m indre mål. Godt synlig, bra markert. Lengst i N, 10 m NØ for K1: K6: Arran, hesteskoformet, 0,5 m x 0,5 m, med åpning mot N. 4 steiner helt eller delvis synlige, en kan kjennes under torva. En stein tydelig varmepåvirket. 1999: Kulturminne 1: Fellesgammetuft ca 107 m NØ for eksisterende sæterhytte og 21 m V for liten bekk til stormyra, flat bakketopp med overgang til myr i N og kulturbeite i S. Tørr gressbevokst mark med ung tett bjørkeskog. Lengst i N, rektangulær fellesgamme, 6,5 m N-S go 4,0 m Ø-V, vollbredde ca 1,2 m og vollhøyde 0,3-0,4 m. Innvendige mål 3,5 m N-S og 2,0 m Ø-V. Midt i tufta var det 9 arransteiner, de fleste lett overgrodd. Tufta er gress og mosebegrodd med en del småbjørk på vollene. Noe stein i NNV hjørne av tufta. Inngang i SSØ, godt synlig og tydelig markert. Dette er trolig Åne-gammen, en fellesgamme som Åne og Ellen Nilsa bodde i frem til 1930-tallet. De drev med geiter, kyr, fangst og duodji. Paret hadde ingen barn, da Ellen døde flytta Åne ned til Målselv. 10 m S for kulturminne 1 ligger: Kulturminne 2: Sommerfjøs, rektangulær, orientert NS, 5,5 x 4,0 m, har værtbygd opp på steinsyll i hjørnan og på midten. Rester etter bygningskonstruksjonene vises ennå, 3-4 taksperrer og never etter torvtekkinga finnes under torva. Det kan synes som om gavelveggene er ramlet ut til hver side, mose og gressbevokst samt en del småbjørk, godt synlig, men dårlig markert. Harald Larsen, sønn av Hilbert kan fortelle at de drev sommerfjøsen da de avviklet drifta slik at dette forklarer hvorfor tufta har så liten voll, bygningsrestene ligger forholdsvis flatt i terrenget. Sommerfjøsen var trolig bygd en gang på 1920-tallet. 3 m S for sommerfjøsen: Kulturminne 3: er det gravd ut et 13,0 m N-S x 9,0 m Ø-v stort hull som er minst 2 m dypt. Dette var en planlagt tomt/fundament til en storfjøs, trolig gravd en gang før krigen. 22 m SSV for kulturminne 2 ligger: Kulturminne 4: Gammetuft, øverst oppe i den nordlige kanten av slåttemarka, oval, orientert Ø-V 14,0 x 10,0 m, vollbredde inntil 3,0 m og vollhøyde inntil0,5 m. Innvendige mål 7,0 x 3,5 m. Ikke mulig å se inngang, tufta er gressbevokst, synlig, men utydelig markert. Alder - 1500-1800. Jordbor bekrefter trekull i midten av tufta. Harald Larsen kan ikke huske at det har vært noen historie eller folk knytta til denne tuften, slik at dette bekrefter muligens at denne gammen har vært i bruk får Åne-gammen. Ca 100 m NV for kulturminne 4 og ca 80 m N for eksisterende sæterhytte og 1 m SV for sæterstien ligger: Kulturminne 5: Ruiner etter en langfjøs (tidlige reregistrerings nr 74 og R18-K3-K4). Langfjøsen ligger på en bakkekam som heller ned mot sæterhytta. Tett bjørkeskog samt or, frodig bunnvegetasjon med gress, bregner, kjerringrokk og syregras. Langfjøs, orientert SSV-NNØ, rektangulær, 22,0 x 6,5 m. Høyden varierer fra 0,30 m til 2,0 m. På østsiden er det 4 steinsyller med ca 3,5 m mellomrom. Steinsyllene er 1,13 m i diagonalen, kvadratisk. På langfjøsets NV-kant, er det 2 låveganger, oppbygd på stien. Låvegangen lengst i NV er ca 8 m lang. Den andre er ca 5 m lang. Det vokser mye kjerringrokk, bregne, nesle der hvor det har vært fraukjeller. Det er fortalt at Hilbert Larsen bygde fjøsen i 1923, han hadde 24 kyr og opptil 100 geiter, var Balsfjords største gårdbruker. Ca 5,5 m NNØ for kulturminne 5 ligger: Kulturminne 6: Mulig kjølegrop (tidligere registrering R18 K5), rund grop med åpning i V. Ytre mål er 3 m i diameter. Vollbredde ca 1,0 m, høyde ca 0,50 m. På vollkanten vokser det skrubb-bær, gress og blåbær (nam). En stein er synlig under torva i N. Kulturminne 7: Ca 7 km lang sætersti/veg som strekker seg fra Takelvdalen til Sagelvvatn. Vegen strekker seg sånn omtrentlig N-S. I sør starter den ved Løvås går på vestsia av Finnvegåsen fortsetter i kant med stormyra opp til Hilbertsætra. Fra Hilbertsætra er vegen i god stand, den er ca 2,5 m bred og er fylt på med grus på steder i nærheten av myr. Sætervegen strekker seg videre under Muselvlia og over til ei nedlagt sæter Roli. Fra Roli går vegen nedover til gården Øverli hvor den ender ved Sagelvvatnet. Ca 400 m sør for Roli er vegen gruset for skogsdrift, og den opprinnelige steien er preget av nyere tids bruksspor fra tyngre kjøretøyer. Ut fra kartet virker det som om at denne sætervegen har forbindelser over til Ytre Fiskelausvatn og over til Storsteinnes i Balsfjorden. Vegen har trolig vært brukt som fløtteveg og ferdselsåre for folk og rein før jordbruket overtok. Andre forhold og vurdering: Hilbertsæter består foruten av de nevnte registreringer av to godt bevarte bygninger på tunet. Dette er Sæterhytta og Ostebua. Begge bygningene ble byged i 1934. Den er resaturert og ombygd i 1953. Melkebua er lafta (12 omfar) og kledd med tømmermannspanel. Det er torvtak, men nevra ligger feilveien med den rue flata opp mot torva. Bua har opprinnelig vært lengre. Lengde 3 m og bredde 3,4-4 m. Antakeligvis har bua vært flytta på, tømmeret er nummerert. Melkebua er i en tidlig fase av forfall, taket har delvis begynt å gi etter, den ene åsen på den ene langsia er knekt. Røtter fra ei bjørk på taket har sprengt seg igjenna, bua é fullt mulig å vedlikeholde. Melkebua blei også brukt til primlaging, denne ble kjørt tilbake til hovedgården om vinteren. Det ble også fortalt av Harald Larsen at familien brukte å fare dit i juni og for tilbake i september. Det er også en brønn rett nord for sæterhytta, denne ble også brukt som kjølested. Det skal også være flere høylaer og rydningsrøyser V og SV i nerkanten av slåttemarka samt rester etter høylaer N for jordene. Det ble også opplyst om silogroper/surforgrope rett ovenfor sætra langs Sætervegen. Torva henta de på de mindre myrene N for jordene. Hilbert Larsen slutta med sæterdrift under krigen, etter krigen ble det slått på jordene frem til 1954. I dag blir sæterhytta leid ut til lag og foreninger som er på tur. Området er et populært møtested for folk i påsketider. Det bruker også være organiserte påskeskiturer til Hilbertsætra. Hilbertsætra har mest sannsynlig vært et område hvor de svenske flyttsamene slo seg ned for kortere perioder, jordene var sannsynlige gieddier, da område ble overtatt av Hilbert Larsen var jordene allerede opparbeidet til kulturbeiter. Åne og Ellen Nilsa som bodde der i sin fellesgamme var trolig svenske flyttsamer som slo seg ned permanent og de har sikkert hatt slektninger som flytta gjennom områdene.