Kirkegården omgir kirka, med et steingjerde rundt. Det sies at samene ble gravlagt på et eget område på kirkegården iflg. Ø. Bottolfsen (i Slettjord og Guttormsen). Myrvang (1985) siterer O. Nicolaissen som forteller at samene i Øksnes dyrket sin naturreligion langt utpå 1700-tallet. Presten Mathias Brun skal da ha anvist samene til en egen gravplass på kirkegården. Noen av de velstående samene krevde å bli gravlagt sammen med nordmennene, men presten henviste dem alle til "det nederste og vestligste hjørne af kirkegården (der) skal alt finnepakket begraves." Brun skal ha vært like gandkyndig som samene. I 1864 ble likkjelleren under sakristiet tømt og begravelsene plassert i en fellesgrav på kirkegården. Toften mener kjelleren var så full at noen av kistene måtte stamme fra en eldre gravplass under kirka. Opplysning fra Øksnes museum samt fra bygdebokforfatter Borgos: under en bispebefaring bestemte biskopen at kirkegården som var til dels kraftig overgrodd, skulle slåes. Før den ble slått ble alle gravmerker fjernet slik at det skulle være lettere å komme til med ljåen. Etter påtrykk fra bl.a. Borgos ble noen av gravmerkene satt tilbake på kirkegården igjen. De ble imidlertid ikke satt på sine opprinnelige plasser. I følge Borgos kan det også være graver på utsida av kirkegårdsgjerdet mot fjæra. Samene ble en periode begravd på kirkegårdens søndre del. Befaring 2006: Kirkegården som omgir kirka er L-formet og avgrenses av et kraftig steingjerde med nettinggjerde på toppen. Steingjerdet har en hvit treport med portal mot øst. I sørøsthjørnet av kirkegården var det ei samling med gravmerker; jernkors, steinstøtter og stående jernplater fra siste halvdel av 1800tallet. Jernplatene var små og har sannsynligvis opprinnelig vært montert på jernkors. Gravmerkene er nordvendte og satt opp med svært kort innebyrdes avstand, jf beretningen om at de gamle gravmerkene ikke lenger er in situ. Det eldste av de nevnte gravmerkene er fra 1861. I tillegg er det flere gamle jernplater langs nordsiden av kirka. Den eldste av jernplatene var ei dobbelgrav fra 1834 og 1849. I kirkegårdens nordvestligste del var det flere nyere graver fra 1930-tallet-1980-tallet. Over hele kirkegården kunne en se forsenkninger som sannsynligvis var umerka graver. Særlig vest for kirka var det et område med tydelige forsenkninger. Området i sørvest som angivelig skulle ha blitt brukt til samiske begravelser, hadde også tydelige forsenkninger. Her var det bare et gravmerke; ei jernplate fra 1860-tallet. Kirkegården var nyslått da befaringa fant sted. Kirkegården er ikke lenger i bruk.

Middelalderkirkegården er i bruk. Ved registreringen i 2009 var det mer enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse var da fra 2009. Avgrenset av kirkegårdsmur i Ø, S, anslagsmessig avgrensning i V og N.

Middelalderkirkegården er i bruk. Fler enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2009. Anslagsmessig avgrensning i N, S, Ø og V.

VIKLEM [Ørland] (ØRLANDET), gnr. 68 Viklem (Ørlandet sogn). Kirken står på (gnr. 68) Viklem, den tidligere Ørland prestegård. Eldste omtale av kirken er i 1589 (Væiklin, Thr.R. s. 72), men prest nevnes i 1342 (Erlenðr prestr a Væiklini, DN II:250). I utgangspunktet ble kirken trolig reist på 1100-tallet som en romansk kirke med rektangulært skip og smalere, rektangulært kor. Dens nåværende form og utseende antyder at den er blitt ny- eller ombygd rundt 1500: kirken har relativt tynne murer (ca. 1,3 m), bredden er for begge bygningsledd uforholdsmessig stor i forhold til lengden, korets grunnflate er uvanlig stor i forhold til skipets, skiftegangene i murene er ujevne og det er innslag av stor, rund åkerstein, og i skipets vestportal er det benyttet tiltuktet bruddstein i stedet for kvader. På 1770-tallet fantes det ikke portaler mot sør verken i kor eller skip, men disse kan eventuelt være gjenmurt etter en brann i 1766. Skipet har derimot fortsatt portaler mot vest og nord. Både i utvendige hjørner, i vindusåpninger og i skipets nordportal er det stedvis anvendt marmorkvader. Harde steinsorter til kvader er et trekk ved nær samtlige av de eldre romanske kirkene i Trøndelag. I og med at erkesetet brøt marmor på øya Almenningen utenfor Fosen gjennom store deler av seinmiddelalderen, kunne det tenkes at marmorkvaderne er hogd til kirken som den står i dag. Likevel, dersom disse kvaderne var blitt hogd til den stående kirken ville vi mest trolig ha funnet komplette marmorkvaderportaler og ikke portaler med kun innslag av marmor slik vi finner det nå. Derfor er det mer sannsynlig at kvaderne stammer fra en kirke i den eldre tradisjon fra før ca. 1200 med harde steinsorter til kvader, og et rimelig byggetidspunkt for den eldre kirken på Veklem kan være rundt midten av 1100-tallet. Kirken brant i 1766 og Schøning noterte under sitt besøk i 1774 (I:284): “Kirken er nu, efter Branden, sat istand igjen, men man har givet den et alt for lidet og uproportioneret Spir. Den har vinduer kun paa den søndre Siide, og desse have tilforn været meget trange og smaae; men nu har man giort et Par af dem større. Indfatningerne, om Dørre og Vinduer, ere af hvide Marmor- eller Kalk-Stene; Resten opført af brudte Graastene, dels af Kuppel-Steene”. Kirken ble rammet av lynnedslag og brant i både 1766 og 1854. Begge ganger ble den bygget opp igjen. I 1689 blåste takrytteren ned. Etter siste brann ble den gjeninnviet sommeren 1855 (Brendalsmo 2006:425ff m/ref.). Viklem er ikke nevnt på 14- eller 1500-tallet i de sentralkirkelige jordebøker eller som del av krongodset, så gården kan tidlig ha blitt lokalkirkegods, men den er uansett ikke omtalt som prestebol før i 1661 (brugis aff Pastor Ørieland, s. 30). I 1589 ble Veklem ført opp som hovedkirke i Ørilands gieldt med Nes som anneks. Hovedkirken skulle betjenes tre helligdager i strekk og Nes den fjerde. Å kirke i Åfjord ble eget sognekall først i 1588 og hadde før det ligget som anneks under Veklem (Dybdahl 1989:157), og rimeligvis ble den betjent av en residerende kapellan på Å. I 1774 (Schøning I:282f) var fortsatt Veklem hovedkirke og Nes anneks, nå sammen med den i 1637 nybygde kirken i Bjugn. Veklem var hovedkirke også i 1898, men nå hadde den Værnes kirke på Agdenes bygd 1897 som anneks. På samme tid var Bjugn hovedkirke med Nes som anneks (Helland 1898:38, 72). Viklem eller Ørland var et av de 20 kannikgjeld som Domkapitlet i seinmiddelalderen hadde kallsretten til (Dybdahl 1989:190). En ås rett vest for kirken heter Kjerkhaugen, et bruk av gården heter Prestbakken, og et stykke mot nordøst renner Biskopsbekken. Schøning noterte en lang rekke fornminner i området i 1774 (I:284f), derunder: “Tæt nordenfor Prestegaardens Huuse, paa Veklem, ligger en usædvanlig stor rund Jord-Høi, ligesaa høi, som Huusene, der ere 2de Loft høie. Den er en af de største og anseeligste, jeg her til Lands har fundet, ei mindre, end 200de Skridt, i sin største Omkreds, nederst ved Marken, men 34 Skridt høi, skraas opad. Man kalder den Tim-Hauen, og vil meene, at den er opført, for derpaa at sætte en Klokke-Stabel, et Huus, til at ringe og kime udi [...] Ei meget langt fra denne Høi, mod N.O. omtrent ligger en heel Samling af gamle runde og aflange Begravelses-Høie”. Tim-Hauen, som fortsatt ruver i landskapet til tross for en flat topp, har i dag en diameter på ca. 50 m og en høyde på ca. 7 m. Avstanden til kirken er 65 m. Ifølge observasjoner fra reparasjonsarbeidene på kirken i nyere tid ligger det “(…) i grunnmurens nordvestlige hjørne en lang stein, den strekker seg helt inn under våpenhusets gulv” (Olden et al. 1983:6). Muligens kan dette være en bauta tatt fra det gravfeltet som kirken helt tydelig er bygd i kanten av.

Middelalderkirkegården er i bruk. Mer enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2008. Avgrenset av kirkegårdsgater i N, S og Ø, anslagsmessig avgrensning i V. Det er en svak forhøyning som danner utgangspunktet for avgrensningen.

På den lille, ganske flate kronen av bergryggen, i kanten mot N, direkte på berget, samling fornminner: Fornminne 1: Rundrøys av små og middels rundkamp, noe mindre bruddstein. Ganske klart markert, selvom overgangen mellom berg og røys er noe uklar pga vegetasjonen som er frodigst langs kanten. Steinmaterialet stikker frem av mosen overalt. Flatt sentrumsparti. Mindre fordypning i midten hvor en del stein er omrotet og lagt bar. Røysen er ellers dekket av lyng, antydning til lavt einerkratt, mose og lav. Da den lille kronen skråner svakt mot såvel Ø som V får også røysen en lignende skrånende form til begge sider fra midtpartiet. Mål: diameter 10 m, høyde fra Ø 0,7 m, fra N og S 0,35 - 0,4 m. 4 m S for fornminne 1 på liten, lav bergrabb, i kanten av kronen mot S, lagt direkte på berget: Fornminne 2: Svake spor av rasert rundrøys. Enkelte stein synlig som tydeligvis har dannet kantmarkering i en sirkel. Vegetasjonen kan skjule noen få stein nær sentrumspartiet. Ellers er steinen fullstendig fjernet. Fast fjell i dagen overalt. Nærmest pyramideformet varde med liten flat topp, bygd i senere tid, plasert i kanten av røysen mot N. Vardens bredde 0,7 m, høyde 1,45 m. Røysens mål: diameter 6 m, høyde 0,7 m. 5 m SV for fornminne 2 på lavere, svakt SV-hellende gressdekket platå: Fornminne 3: Lite, halvmåneformet "steinplatå" av middels og stor bruddstein. Klart markert i kanten mot S-SV, ganske tydelig i terrenget. Plan overflate, gressdekket. Bygd inntil vinkelformet, lavt loddrett berg slik at dette danner "vegg" mot N og Ø. Steinmaterialet stikker klart frem i den buede kanten mot S-SV. Jevn plan form. Kan være kunstig oppbygd utsiktsplatå eller restene av liten hustuft. Mål: kanten mot S-SV 3,5 m, lengde fra ytre kant inn mot bergveggen 3 m.

Middelalderkirkegården er i bruk. Mer enn 10 gravleggelser fra tiden etter 1945. Seneste gravleggelse 2010. Avgrensning basert på terrengnivåforskjeller i N, S, Ø og V.
Kirkegårdsmuren i stein ble lødd samtidig med byggingen av nykirken i 1864. ”Frå ferdavegen med Kyrkjebrua nådde heile området med kyrkjetuft og kyrkjegard ikkje stort lenger opp enn forbi våpenhuset i den nye Ørsta kyrkje”. Kirkegården er utvidet mot nordøst en rekke ganger (Ørstavik 1972, 1990, Myklebust 1933:85ff, Strøm II:240).

GAUSDAL (hovedkirke), gnr. 95 (213) Østre Gausdal prestegård (Gausdal sogn).
Kirken står på (gnr. 213) Østre Gausdal prestegård hvis opprinnelige navn er Reidvoll (NG 194).
Schøning (I:181) beskrev 1775 kirken som en rektangulær steinbygning, der den middelalderske vestre del (skipet) var blitt stående mens korpartiet 1715 var blitt utvidet til skipets bredde – også dette i stein. Kirken har således opprinnelig hatt rektangulært skip med smalere, rektangulært (?) kor, og sannsynligvis er den bygd i romansk tid.
Ifølge Hiorthøy (1786:192) lot sogneprest Christen Eskildsen rundt 1600 ”bygge den Muur som er sat til den nordvestre Side af Hovedkirken, som en Fod at styrke Kirkens Muur”. Altså en forstøtningsmur mot kirkens nordvestre hjørne for å motvirke svekkelsen av murverket etter at kirken skal ha blitt brent av svenske tropper. Ifølge lokal tradisjon 1775 skulle en prest rundt 1480 ha flyttet prestegården fra (gnr. 89) Li til Reidvoll (jfr Hiorthøy 1786:187), noe Schøning (I:179f) avviste.
Av et brev fra 1421 (DN XXI:287) framgår det at Prestgardenom Raidevalle på dette tidspunkt ble bygslet bort, og at leiglendingen for forsømt vedlikehold skulle svare presten og hans arvinger (mik ok minom ærvingjom) en skyldpart i en annen gård i sognet. Li var et kirkested som ble lagt ned ca. 1500 (se nedenfor), så mest sannsynlig bodde presten i 1421 på Li mens prestebolet Reidvoll ble bortbygslet.
Lokal tradisjon om at Reidvolls jordevei skal ha blitt utbedret betraktelig på slutten av 1400-tallet (Schøning I:179) henger derfor trolig sammen med at presten da flyttet tilbake til Reidvoll. Gården Li ligger kort vei nordvest for Reidvoll, tvers av elva. At presten i brevet 1421 brukte uttrykket mik ok minom ærvingjom/minom æfterkomandom kan forstås så vel bokstavlig, altså at prestebolet Reidvoll var prestens private eiendom, som billedlig i betydningen de kommende prester.
Bakpå et diplom fra 1483 (DN XXI:601) har sogneprest Irgens 1771 føyd til mht. en mulig sogneprest Jon Smør: ”Denne Adelsmand var Præst i Gusdal og opregnes hos A: Hvitfeld blant de fornemme udi Norge”. Schøning (I:179f) argumenterer derimot sterkt for at Jon Smør ikke hadde vært prest i det hele tatt, kun adelsmann. 1743 var Gusdahl hovedkirke med annekser på Folleboe, Bøedahl og Svadsum (Røgeberg 2004:300).
Det ser ikke ut til at det ble ført bygselrett i Gausdal prestegjeld på 1570-tallet, hvilket gjør det vanskeligere å benytte skyldparter i anneksenes kirkestedsgårder som indikasjon på tidligere prestebol. 25. januar 1333 var biskop Hallvard på visitas på Reidvoll (DN V:94). 18. januar 1440 var biskop Gunnar på visitas i Gausdal (DN VI:497). 12 januar 1449 var biskopen trolig på visitas i Gausdal (DN III:801). En geografisk (sosial?) referanse som ofte går igjen i Gausdal, trolig som erstatning for sognet, er Gawsdals þingaa (for eksempel DN V:547, 1421). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21).

Fornminne 1: Hustuft, (gammetuft), rund. Tydelig i terrenget godt markert med kraftige voller. Diam. 6,5 m. Vollens bredde 1,5 m, høyde 0,5 m. Bevokst med einer innvendig og småbjørk på vollen i tuftas SV del. Dybde inntil 0,6 m. 1998: Lengst i Nord: Fornminne 1: Gammetuft med feaskkir (bislag) i sør, oval, orientert N-S 9,5 x 6,5 m, vollbredde 2,0 m, vollhøyde 0,5 m, grop i SV i bodelen 1,4 x 1,0 m, dybde 0,4 m, gress- og mosebevokst, store bjørketrær på vollen mellom bodelen og feaskkir i SØ, godt synlig og tydelig markert, over 100 år, automatisk fredet samisk kulturminne. 2 m SØ for fornminne 1: Fornminne 2: Gammetuft med arran, rund, diameter 4,0 m, vollbredde 1,7 m, vollhøyde 0,4 m, gress- og mosebevokst, stor bjørk på vollen i SV-VSV, árran i midten, rund, diameter 0,9 m, godt synlig og tydelig markert, over 100 år, automatisk fredet samisk kulturminne. 4 m S for fornminne 2: Fornminne 3: Gammetuft, oval, orientert NV-SØ, 7,4 m x 5,8 m, vollbredde 1,5 m, vollhøyde 0,3 m, gress- og mosebevokst, på vollen i SV og SØ vokser det bjørketrær, inngang i SØ, godt synlig og tydelig markert, over 100 år, automatisk fredet samisk kulturminne. Fornminne 4: Gangsti, Fornminne 3 ligger på terrassekanten. På SV siden av fornminne 3 fra terrassekanten er det opparbeidet en gangsti ned til sjøen. 20 m VNV for fornminne 1: Fornminne 5: Kjølegrop i myra nede ved sjøen, rektangulær, 1,6 x 1,0 m, dybde 0,4 m, sannsynligvis over 100 år, automatisk fredet. 15 m SØ for fornminne 3: Fornminne 6: Potetland, tilnærmet rektangulær, 13,0 x 10,0 m, orientert NNØ-SSV, gress- og mosebevokst, middels stor bjørk vokser i potetlandet, godt synlig og tydelig markert, sannsynligvis over 100 år, automatisk fredet. Fornminne 7: Kjerrevei. Fra gårdstunet på gnr 16/10 er det opparbeidet en kjerrevei som går SV over til kulturminnefeltet og hytta på gnr 16/22. Kjerreveien er gressbevokst, men godt synlig og tydelig markert. Den er sannsynligvis ikke over 100 år, men er vel vert å ivareta som et element i kulturmiljøet.

Mer enn 10 graver fra tiden etter 1945 (anslagsvis ca. 70).