Felt med to hulveier som går fra sørvest mot nordøst. Sees fra åkerkanten og forsvinner i undergrunnen inn i meget tett krattskog. Nyplantet ca. 1996.

Oslo ble anlagt om lag rundt år 1000. Restene av middelalderbyen ligger i dag under Gamlebyens murgårder og er et sammenhengende, automatisk fredet kulturminne.
Middelalderens Oslo lå ved foten av Ekeberg. Byen ble anlagt på en langstrakt landtunge mellom Hovinbekken i nord og Alnaelva i sør. Vannstanden den gang var om lag 3-4 meter høyere enn i dag, slik at det som en gang var middelalderens havn nå ligger et godt stykke inn på land.
Viktig for byens utvikling var dens sentrale rolle innenfor kongelig administrasjon, religion, forsvar og retts¬hånd¬hevelse. Kongelige og kirkelige byggverk satte sitt preg på bymiljøet. Her var det en kongsgård og en bispegård, seks kirker, tre klostre og et hospital, hvorav følgende kan sees som ruiner i dag: Kongsgården, Mariakirken, Bispeborgen, Hallvardskatedralen, Clemenskirken, Korskirken, Olavskirken, Olavsklosteret og Fransiskanerklosteret.
Det er antatt at byen hadde 350-400 bygårder med trehus og på det meste ca. 3000 innbyggere. Den alminnelige bebyggelsen besto av bygårder på lange, smale tomter med gavlen mot sjøen og hovedsakelig med en- og to-etasjers laftehus. Restene av middelalderens bybebyggelse ligger lag på lag, tett innpakket i ulike typer avfall og jordmasser som har samlet seg opp eller blitt påført gjennom tidene. Slike avsetninger blir kalt “kulturlag” og forekommer i Oslo i tykkelser opp til 3 meter. Jevn fuktighet og fravær av oksygen gjør at organisk materiale som tre, lær, tekstil og bein kan bevares i kulturlagene.
I senmiddelalderen var det en sterk tilbakegang i byens inntekter, og folketallet sank kraftig. Efter en stor bybrann i 1624 ble byen flyttet til Akershusneset og restene av middelalderens by ble med tiden dekket av åker og eng. Middelalderens Oslo ble gjenoppdaget på midten av 1800-tallet av ved bygging av jernbane og bygårder.
Restene av middelalderbyen er i dag truet i forbindelse med utbygging av ny infrastruktur og oppføring av ulike typer bygninger. En usynlig og mer langsiktig trussel er senkningen av grunnvannsnivået i området. Dype grøfter og store byggegroper senker grunnvannet og tørker ut kulturlagene slik at restene av tømmerhus og gjenstander blir ødelagt.

Middelalderens «Stafangr» vokste frem på 1000- og 1100-tallet. I byområdet er det funnet spor etter gårdsbosetning og jordbruk som kan dateres til bronsealderen og jernalderen. Restene av middelalderbyen ligger i dag under sentrale deler av dagens by og er et automatisk fredet kulturminne.
Byen lå ved Vågen som var en godt beskyttet havn og gunstig plassert i forhold til handelsruten langs kysten og jordbruksbygdene omkring. Vågsbunnen har vært et viktig bosetningsområde fra tidlig middelalder av men formelle byrettigheter lot dog vente på seg helt til 1425.
Restene av middelalderens bybebyggelse ligger lag på lag, tett innpakket i ulike typer avfall og jordmasser som har samlet seg opp eller blitt påført gjennom tidene. Slike avsetninger blir kalt “kulturlag”. I løpet av middelalderen ble den opprinnelige strandlinjen fylt ut i Vågen, og de siste årene er det funnet store områder med tykke og urørte kulturlag under dagens kaiområde og bebyggelse. Jevn fuktighet og fravær av oksygen gjør at organisk materiale som tre, lær, tekstil og bein kan bevares i kulturlagene. Grunnvann er en forutsetning for at de rike organiske kulturlagene i grunnen kan sikres og samtidig gi stabile grunnforhold for bygningene oppå.
Stavanger er blitt oppfattet som en kirke- og biskopsby, og kirkelige byggverk satte nok preg på middelalderens bymiljø. Bispedømmet ble opprettet i 1120-årene og byggingen av Domkirken ble påbegynt tidlig på 1100-tallet. Bispegården (Kongsgård) med kapell og ringmur ble bygget på 1200-tallet. Tilknyttet domkirken var også en katedralskole, den eneste skolen fra middelalderen i Norge som var bygget i stein.
Byen skal ha hatt tre sognekirker med kirkegårder; Mariakirken, Peterskirken og Martinskirken. Best kjent er Mariakirken som ble oppført på 1200-tallet. Peterskirken hadde et hospital knyttet til seg. Byen hadde også et Olavskloster, grunnlagt før 1160.
Grensene for byens utstrekning i middelalderen er ennå ikke klarlagt og den vanlige bebyggelsen er lite kjent. I de skriftlige kildene finnes navn på fem bygårder og én av bryggene, Biskopsbryggen. Noe av middelalderbyens gatestruktur kan anes i dagens by i områdene ved Domkirken og Vågen, det er også her de fleste arkeologiske funn fra middelalder er gjort.
Stor byggevirksomhet i Stavanger sentrum fra 1970-årene av har ført til at middelalderske kulturlag i bykjernen er kraftig minimert. Samtidig har nye arkeologiske undersøkelser og analyser av planterester i jordmassene avdekket flere tidligere ukjente områder med tykke kulturlag.

Teie, eller den middelalderske betegnelsen Teigar, var Oslobispens gård i senmiddelalderen. Det er registrert kulturlag i tykkelse 1,5 m. Kulturlaget vil inneholde ruiner, rasmasser med sten, tegl og mørtel. Omfanget av anlegget er ukjent og bevaringsforholdene for organisk materiale kan være dårlige. Nåværende hovedbygning på eiendommen er fra 1803, og den har bevart kjeller. Den var tidligere i statens eie, nå i Tønsberg kommunes eie. Eiendommen ble påført store skader under beleiringen i 2. verdenskrig. Bygningen trenger et friområde. Det middelalderske gårdsanlegg er det eneste gårdsanlegg fra denne tiden som man kjenner til utenfor middelalderbyen. Området har aldri vært arkeologisk undersøkt.
Teie som stedsnavn nevnes først i 1280 i avgrensningen av Tønsbergs takmarker i NGL II, s. 265, og nevnes siden i 22 diplomer. Gården var Oslobispens eie. Forskjellige bygninger som nevnes i diplomene er "sættstofwonne" (DN III, 409/1377), "summarhallane" (DN III, 419/1387) og "malstofuonne" (DN IV, 642/1395). Et kapel nevnes i 1387, "j capellænno j Tæighum" (DN IV, 539/1387). Diplomen fra 1377 er av spesiell interesse da den mer utførlig behandler istandsettingen av biskopens sommarhall. En Finn Hergilsson påtar seg "uftar gera ok ræidha summarhallenæ j Tæighum" for biskop Jon ... jevnt med muren på nordsiden "medh sama bræidlæika sæm fyrri var/ok læggiæ nyat swillar, nyar spærror, ok nya syndingh ok bækkiæ medh spoon ok brædha hona ofwan ... till ok alla umhverfis ok ganga fra fyrnæmdvi hall". Det vil si nye sviller, sperrer og takplanker? skal legges. Taket skal spontekkes og tjærebredes, det skal tjærbredes omkring? samt gangen som fører til hallen skal tjærbredes. Anders Mus, biskop i Oslo 1506-1524, residerer på Teie og kaller seg "episcopus Tegensis" (DN VIII 670/1532). Efter Kristian IIIs tronbestigelse ble Teie som det øvrige bispegods lagt under tronen "forfalt eller ble nedbrutt" (O. A. Johnsen 1934:3). Anders Madsen erhvervet Teie i 1662 "endog med frihet for skatt og inkvartering" (Johnsen 1934:105). Senere eiere Mads Gregersen, Kristin Jonsdatter, Frølich, Wind, Rodhe (Johnsen 1934:336, 591). Matias Føyn, eier fra 1797, oppførte nåværende hovedbygning i 1803, en murgård med to senere nedrevne fløyer. Haven ble utvidet og nyanlagt av M. Føyn. Til gården hørte "fea gammel tid av park, have, brygge ut i byfjorden" (Johnsen 1934:402, 466f). I 1877 ble Teieområdet inkorporert i Tønsberg by, og eiendommen kjøpt av Tønsberg i 1912.
SAGN OM KLOSTER PÅ TEIE: Sagnet om skjønne Valborg og Axel Thorsen er tillagt et kloster på Teie. Dette er et vandresagn (O. A. Johnsen 1929:240).

Beskrivelse fra lokalitet:
Gravhaug rett vest for gammelfjøset på gården. D ca 10m. Ujevn i form; st lengde NNV-SSØ. Fjøset er satt opp innafor vernesona; og har nok også beskadiget haugen noe i NØ del. NØ for haugen og like utenfor Ø-enden av gammelfjøset er det satt opp en lekestue.
Beskrivelse fra Enkeltminne:
Gravhaug, Diameter 10m. Delvis avkuttet av fjøset. Noen større stener ligger rundt. Mulig rester etter tidligere kantkjede, men kan ha blitt forflyttet.

Opprinnelig registrert av: Birgit Tansøy - Reg instans: Hedmark fylkeskommune - Reg ansvarlig etat: Hedmark fylkeskommune

Lita skrånende graskledd flate NØ for gårdstunet på Vikan, skjermet av berg i V, N og Ø, munner ut i hoveddalføret like nedenfor tidligere registrert boplassområde. Overflatedyrket, sandblandet grus i undergrunnen. To prøvestikk, i det ene ble det funnet skjørbrent stein, i det andre slått flint samt fragment av enegget slipt skiferkniv.

. Fant her på ca. 20-25 meters høyde ei røys med ¿plyndrergrop¿. Denne er ganske rund, og ligger med god utsikt vest over fjorden, med Tautra klart i SSV. Røysa er ca. 8 m. i diameter, med ei ¿plyndrergrop¿ på 2x1 m. i nord-sør orientert retning. Gropa var i den sørvestlige delen av røysa. Denne gropa er tilnærmet rektangulær. Varrierende størrelse på steinen, med berg i den vestre del av røysa. Litt dårlig synlighet, der røysa fremkommer litt uklar, og er mosegrodd.

Flate skjermet av berg i V og N. Overgang til smalt skar som heller ned mot Knarrlagsundet i S. 8 prøvestikk ble gravd, ett var funnførende med ett mulig og ett sikkert flintavslag. Tidligere dyrket, fin sand under torva, noe grovere grus under der igjen. Trolig ikke regulærboplass, men oppholdssted av mer kortvarig karakter.

Gravrøys, beliggende ved det østre innløpet til Knarrlagsundet, på NV-SØ-gående bergdrag, utsikt over hele sundet og østover mot Storfosna og fastlandet. Bygd av bruddstein, omlag 5m i diameter. Selve berget er aktivt brukt i Ø, i V ligger bergsiden naken, bortsett fra noen få stein som er kastet ut fra røysa. Røysa er tydelig orientert mot innseilingen til sundet. Dekt av lyng, noe stein er synlig, men storparten kan bare kjennes med jordbor. Anslagsvis 0,5m høy.