NYKIRKE ST. NICOLAI, gnr. 100. 101 Nøklegård nedre og øvre (Nykirke sogn). Den romanske steinkirken, som har rektangulært skip og smalere, rektangulært kor med apsidal avslutning samt tårn i vest (Brendalsmo 1990:52) står på (gnr. 100) Nøklegård nedre. I 1398 ble prestbolet ført som prestbolet alt uten navn men med skyldstørrelse (RB 70), rimligvis et bruk steint og reint av kirkestedsgården. På 1570-tallet lå "Prestegaardenn i Nykirke ssogenn" med bygsel til mensa ved Borre hovedkirke (St. 70). Dette prestbolet er identisk med (gnr. 72) Prestegården (NG 119). Denne, sammen med Nøklegård nedre, (101) Nøklegård øvre og (73) Sleiterød utgjorde trolig en stor del av opphavsgården i tiden da kirken ble reist. "Klocker Kodenn enn lidenn Pladtz" lå på 1570-tallet som ødebruk til mensa ved Borre hovedkirke (St. 70), identifisert som bruk av Sleiterød (St. 284). I 1668 og 1723 lå plassen Klocher Kottedt under Sleiterød og i 1723 dessuten Klocherkleven (NG 119). Nabogården øst for Nøklegård og Sleiterød er (gnr. 103. 104) Skåne, som på slutten av 1300-tallet var eid av Aslak Steinarssøn, far til Oslobiskop Eystein (RB 70 note1). Det er sannsynlig, utfra geografisk avstand, at den Gunleik prest som er nevnt i et brev datert Efteløt i Sandsvær 1353 var fra Nykirke i Borre og ikke fra Nykirke i Buskerud. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21).

Kirkegården var 1736 – og så seint som 1824 – omgitt av tømret stokkverk, men har seinere fått steinmur. Mot nord og øst er (rester av) denne bevart (NK 322f, 332).

Kulturlandskapstype: Sjøsamisk bosetting. 100 m ØNØ for fornminne R3 (eget skjema), 55 m NNV for FV 888, 35 m fra flomålet, på en liten bakketopp: Fornminne: Hustuft/gammetuft (R4), grasvokst, oval, ytre mål 6,5 x 5,2 m, orientert NNØ-VSV, dybde inntil 0,4 m.

NÆRØYA [Nærøy] STA. MAURA, gnr. 14 Nærøya (Nærøya sogn). Eldste omtale av kirken er ved presten ca. 1293 (Kolbiornn j Niardæy, DN III:34). Kirken på (gnr. 14) Nærøya står i dag som ruin med tak over, noe vanskjøttet, etter en brann i 1847. Den har rektangulært skip med et smalere, rektangulært kor og et høyt tårn i vest. I tårnet løper en vindeltrapp opp i det sørvestre hjørnet. På grunnlag av stiltrekk ved kvader i veggåpningene er det rimelig å anta at kirken ble påbegynt tidlig på 1100-tallet og sto ferdig ca. 1180. Kirken har kvader i lokal marmor og i tillegg kleber fra en forekomst nord på Hålogalandskysten. Før brannene på 17- og 1800 tallet fantes det to enkeltblokker med steinhoder i gavlen på korets yttermur og en tilsvarende høyt opp på tårnets sørmur. I den nordre av de to alternisjene i skipets østvegg fantes det tidligere uthogde dyrehoder på søylens baser. I følge tradisjonen skal de to sidealterne ved skipets østvegg ha vært viet St. Johannes henholdvis Sta. Maria, og det sistnevnte skal ha vært knyttet til bondegildet på høvdingesetet på Ramstad rett sør for Nærøya. Kirkens dedikasjon er basert på Namdalsbøndenes segl i 1344: SIGILLUM UNIVERSITATIS ECCLESIAE: SCE MAURE DE NUMDAL. I Namdalens Beskrivelse fra 1597 står følgende om Nærøya kirkested: “(…) midt imellem Vichten og Løktens Fjerding ligger Nærøen Præstegaard, som er en liden omflydt Øe; og er ingen Skov paa Øen, men ikkun alleneste Fjeld og Myrer, og paa denne Øe staaer Kirken, og Præstegaarden ligger ellerenest paa denne Øe, og er dette en herlig Kirke, af idel hugne Stene opmuret, og med et skjønt høit Taarn, hvis Vindelsteen skal holde sig henved 70 Trappetrin”. I 1589 omtales fire kirker i Nerøø prestegieldt, och skall bygges det femte till paa Vecten (om denne siste, se Brendalsmo 2006:692f). Sognepresten tok seg av Nærøya, Vikna og Varøy, mens en kapellan hadde ansvaret for kirkene på Leka og Foldereid. Samtlige fiskeværskirker i Viknaskjærgården ble trolig betjent fra Nærøya fram til de ble nedlagt i tidlig nytid. Nærøya kirke brant i 1750, 1770 og i 1847, ved første og siste tilfelle som følge av lynnedslag. Etter den siste brannen ble kirkestedet flyttet inn på fastlandet til (15) Lundring, og en trekirke ble her innviet i 1851 (Brendalsmo 2006:687ff m/ref.). Eldste omtale av en prestegård er i 1589 (Thr.R. s. 75). Prestebolet er nok betydelig eldre, da gården lå til mensa i 1661 og ikke er nevnt som krongods eller under erkesetet i seinmiddelalder. Muligens kan den være benifisert krongods, da Nærøya i førkristen tid var Nærøya sete for sjøhøvdinger med forbindelser til Håløygætta og kan således være konfiskert krongods. På nordøstspissen av Nærøya er det ei bukt kalt Biskopstøa, og rett opp for denne ligger Biskopjordet. Helt i sørvest på øya heter det Kjerksanden, Kjerksandbukta og Kjerksandskjæret. Tvers av Oterholråsa, sundet øst for Nærøya, ligger Tjuvholmen. Mot nordvest, i sundet i nordvest mellom Nærøya og Stor-Svinøya heter det Marknadssundet. Schøning har opplysninger om det eldgamle markedet på Nærøya (II:205): “Paa Nærøen, ved Nærøsund, holdes det saa kaldte Nærø-Marked”. Etter 1984 er det i perioder utført undervannsarkeologiske undersøkelser i Marknadssundet (Jasinski 1993:50f). Gjenstander fra bunnlagene i sundet har et dateringsspenn fra 1300-tallet til rundt 1870, da markedet opphørte. Verken hos Schøning eller andre er det opplysninger om fornminner ved Nærøya kirke. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkesteder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-70)
Eldre beskrivelse:
Middelaldersk steinkirke, fylkeskirke i Naumdølafylket, muligens førkristent kultsted. Interessant personalhistorie kan knyttes til stedet; Snorri Sturlusson hadde sine røtter der og Petter Dass vokste opp på Nærøy prestegård. Kirken brant på 1700-tallet og i 1848. Sto som ruin frem til gjenoppbygging i 199. Kirken har stor lokal betydelse og inngikk i prosjekt om Nærøy som kulturmiljø i 1993.

NØTTERØY STA. MARIA (hovedkirke), gnr. 125 Nøtterøy østre (Nøtterøy sogn). Den opprinnelig romanske steinkirken, som står på (gnr. 125) Nøtterøy østre, hadde rektangulært skip og smalere, rektangulært kor med apsidal avslutning samt et gotisk vesttårn. Kirken ble kraftig om- og påbygd i andre halvdel av 1800-tallet (Brendalsmo 1990:52f). Prestbolet i 1398 ble ført som Prestrudeno sæm er prestbolet men med skyldstørrelse (RB 65), rimligvis et bruk av kirkestedsgården. Dette er identisk med (dagens gnr. 128) Prestegården hvilken rimligvis er skilt ut fra opphavsgården Njótarin. I tillegg til (dagens gnr. 124. 125) Nøtterøy vestre og østre samt Prestrudeno har trolig flere gårder utgjort kirkestedsgården på den tiden da kirken ble bygd, men det er uvisst når gårdsdeling og –kløyving har funnet sted (jfr. NG 246). Kirken har vel opprinnelig vært kalt Njótarinar kirkja etter kirkestedsgården og ikke Nioterøy (NG 233). Det finnes en rekke diplomer, særlig fra 14- og 1500 tallet og oftest om jordhandel, og der Nøtterøy er nevnt men hvor ikke sognet spesifiseres som referanse for gårder – kun øynavnet (?) Nøtterøy. Nøtterøypresten hadde tydeligvis temmelig høy status, for ved en anledning 1404 (DN I:595) deltok sira Håkon på et møte på prestegården i Sandar sammen med biskop Øystein, vaare kæro synir sira Halbiorn Biornsson profaster at Laurens kirkiu j Tunsbergi, Nicholas Þorbiornsson korsbrøder vaarer j Oslo, rådmannen i Tunsberg og sira Skældulfuer Þorfinsson prester a Þiodalyngi. Sira Håkons navn ble ført nest sist i brevet, etter rådmannen men før Tjøllingpresten. Samtidig er det klart at det kun var Håkon Guttormsson av Nøtterøyprestene som finnes nevnt i slike sammenhenger, så det kan ha hatt sammenheng med denne prestens sosiale status og ikke med Nøtterøy sogneprestembete. 1401 skulle biskopen under visitas lligge firir Niotarøy ok Tiumu ij neter og han tok (samlet) 4 huder i katedratikum (RB 568). Brevet fra 1323 om avlat for besøkende til Nøtterøy kirke på angitte dager kan muligens antyde at kirken da var sterkt brannskadd og trengte penger. Et brev av 1388 (DN I:510) skal leses slik at dronning Margrethe stilte sine regale inntekter av Nøtterøy og Lier som garanti/pant for opprettelsen av et alter ved domkirken i Oslo, ikke at hun skulle ha rettigheter i Nøtterøy kirke (pers.kom. G.Pettersen, Riksarkivet). Det er tidligere dokumentert rester av et gravfelt innenfor kirkegårdsområdet (Brendalsmo 1990:53), inklusive en ryttergrav. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkegårder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21)

Lokalisering og avgrensing av middelaldersk del av kirkegården er uavklart. Holdepunkter for avgrensing er et jordskiftekart fra 1864, KA10071106300100.jpg, som viser presteboligen og kirkegårdens søndre grense. Forholdet mellom presteboligen og kirken fremgår av et fotografi fra 1863 som også viser kirkegårdsmurene. Videre er avstanden fra nordre kirkegårdsmur ut til oddens nordre ende, allmeningen, beskrevet i jortdskifte 1829 til 270 alen - ca 136 m. Nøyaktig lokalisering og avgrensing av Odda middelalderske kirkegård må gjøres i felt. Kirkegården er ikke i bruk.

Odda middelalderske kirke ble revet i 1869. Kirken ble før rivingen oppmålt av Christian Christie. Kirke finnes på fotografi fra 1863. Det fremgår av beslutningen om å rive den gamle kirke at steinen fra denne skulle brukes til fundamenter til den nye kirken, som ble bygget på en utvidelse av den gamle kirkegåreen mot sør. (Kolltveit 1962:395.399)

ODDERNES (hovedkirke), gnr. 38 Prestegården (Oddernes sogn).Eldste omtale i de skriftlige kilder av en kirke på (gnr. 38) Prestegården, hvis opprinnelige navn er Oddernes (NG 9), er rundt 1620 (Odrenes hoffued kiercke, St.S. 217). Likevel er de eldste deler av den nåværende steinkirken langt eldre, da denne ut fra stiltrekk kan tidfestes til første halvdel av 1100-tallet. Det har stått en trekirke på stedet før steinkirken ble reist, nevnt ved en innskrift fra midten av 1000-tallet på en runestein som tidligere sto på kirkegården. Her heter det at en gudsønn av Olav den hellige lot reise den første kirken på stedet. Den romanske steinkirken hadde rektangulært skip og smalere, rektangulært kor med apside. På 1630-tallet ble skipet forlenget mot vest og dets areal dermed nær fordoblet (Ekroll 1997:245). Sakristiet på korets nordside ble bygd til tidlig på 1800-tallet. Middelalderkirken har flere kvadersteiner med figurer i høyt relief samt annen «dekor», noe som det er svært få av steinkirkene på Agder som har. 5 september 1429 var biskopen og to kanniker trolig på visitas på Oddernes (DN IV:837, 838). Rundt 1620 var Oddernes hovedkirke med annekser på Vennesla, Sangesland/Øvrebø og Hægeland (St.S. 217f). Til samme tid ble det ført en fortegnelse av kirkens inventar, og der nevnes det at i kirkens alter var et låst skap (op.cit.). Dette var for oppbevaring av utstyr til messen. Kirken står på en stor odde mellom utløpet av Otra i vest og Topdalsfjorden i øst. Under Prestegården hører (38/2) Prestøya og under Kongsgårds parseller (43/82) Lahelle. Oddernes var i vikingtid og middelalderen krongods (Stylegar 2006:270f), noe som kan antyde at den er blant de gamle hoved- eller fylkeskirker. Navnet Kalkheia et stykke nordvest for kirken kan antyde kalkbrudd for produksjon av mørtel til kirkebygget. Rett nord for kirken heter det Presteheia og i nordøst renner Prestebekken. Ute på odden sør for kirken, der Otra munner ut i havet, finnes navnene Prestvika, Kirkebukta og Galgebergtangen. Kirken er reist i nordkanten av et meget stort gravfelt, og i området er det funnet en rekke andre spor av jernalderbebyggelse (Sødal & Stylegar 2004). (kartreferanse: BK 004-5-2). (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirksteder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21, oppdatert tekst i 2014)
Eldre beskrivelse: På kirkegården, øst for kirka, støtte graveren på seks steinsatte kokegroper, nesten to meter under overflata. På kirkegården er det gjort arkeologiske funn (trolig fra utsletta gravhauger): Sverd og øks fra 7-800-tallet, funnet 1925, dessuten sverd og øks fra 900-tallet, funnet 1924, og dessuten spydspiss fra 900-tallet, funnet 1955.

Kulturlandskapstype: Gammel slåttemark og dyrket mark.
Ligger på den NNØ-SSV-gående strandterrasse, ca 20-25 m over havet:
Fornminne 1: Steinring (R1, Km1). Den er bevokst med torv og lyng. En elv renner gjennom i V-Ø-retning. Havet i øst og fjellskrent i vest. Den ligger 11 m N for elva og 30 m Ø for en stein. Steinringen er rund, diameter er ca 3 m. Består av flate steiner ca 30-50 cm i diameter. Den ligger på en løsmasserygg med en liten skjæring mot elva. Muligens spor etter avslag? 50-150 m S for elva:
Fornminne 2: Tre steingjerder (Km2), som ligger vest for tidligere dyrket mark. Steingjerdene er laget av rullesteiner, og er opptil 1/2 m høy (se bilde nr 4,5,10). I tidligere dyrket mark:
Fornminne 3: To nyere tids tufter (Km3). Tuft 1 ligger ca. 19 m nord for hus 1 og tuft 2 ligger 9 m sørvest for gjeterhytta. Tuft 1 er rektangulær, orientert Ø-V. Lengde ca. 8 m, bredde ca. 5 m, dybde 1/2 m. Bevokst med gress. Vises som forsenkning i vollen. Tuft 2 er rektangulær, orientert Ø-V, 6 m N for tuft 1. Lengde ca. 7 meter, bredde 6,5 m, dybde 1/2 m. Det er spor etter steinmur. Er en fjøstuft. Bevokst med gress.
2019: Kartfesting basert på beskrivelse sett i lys av ortofoto og terreng. Må kontrolleres i felt for nøyaktig geometri.
2021: Enkeltminnegeometrier lagt inn fra LIDAR-data og lokalitetsgeometri noe endret for å samsvare. Steinsetninga er noe uvisst plassert. Steingjerdene vanskelig å bestemme. Må kontrolleres og innmåles i felt.

OGNA, gnr. 12 (=95) Ogna (Ogna sogn). Eldste omtale av en kirke på (gnr. 95) Ogna er i 1442 (Ogna kirkiu, DN II:748). 8 november 1347 var biskop Guttorm av Stavanger på Ogna og utstedte vidisse av et brev fra kong Magnus (DN II:286), og mest sannsynlig skjedde det i forbindelse med en visitas ved kirken. Den middelalderske steinkirken hadde rektangulært grunnplan uten innsnevring for koret. I 1840 ble kirken forlenget mot øst med et tømret kor, samtidig som 1600-tallets våpenhus ble erstattet med et tretårn. Kirkens vestportal, dens tidligere østvindu samt en åttekantet døpefont kan datere kirken til nærmere 1300. Som kirken på Sola har også Ogna kirke fungert som seilmerke (Lexow 1958:63f). Ca. 1620 var Egersund hovedkirke med Ogna som anneks. Tienden ble svart på vanlig vis ved begge kirker (St.S. 274f). Kirken fikk tilbygd nytt kor og vesttårn i 1839. Kirkegården er blitt utvidet i 1856, 1877, 1887, 1927 og i 1943, slik at den pr. 1950 nådde helt fram til riksvegen (Lindtjørn 1950). På slutten av 1900-tallet er det blitt bygd til kirken ei «kirkestue» sørover fra koret og deretter i vinkel mot vest. Kirken står som del av gårdstunet ved nordbredden av Ognaåna der denne renner ut i havet. I 1521 lå Ogna som anneks til kirken på Varhaug, for da ble en gård i Ogna sogn sagt å ligge i Varhaug prestegjeld (DN VIII:499). Ca. 1620 var Egersund hovedkirke med Ogna som anneks (St.S. 274). 8. november 1347 var biskop Guttorm av Stavanger trolig på visitas på Ogna (DN II:286). På kirkegården ligger fragmenter av en sannsynlig middelaldersk gravstein. (Kildegjennomgang til registrering av middelalderkirkesteder av NIKU ved Jan Brendalsmo, RA sak 06/02235-21- oppdatert tekst 2016)
Beskrivelse overført fra ID 14805:
Kirke og kirkegård: 1): Kirken. Middelaldersk steinkirka, skipet er oppført i stein med et vindu på sørsiden og to på nordsiden. Hvitkalket utvendig. Skipet er det eneste middelalderske del av kirkebygningen. Våpenhuset og tårnet i vest, koret og sakrestiet i øst er alle oppført i tre og er tilbygget senere. 2): Kirkegård: Kirkegården er flere ganger utvidet slik at avgrensninger av den opprinnelige middelalderkirkegarden i dag ikke lar seg påvise i terrenget. Mot V avgrenses kirkegården i dag av RV 44, mot N og S av to gårdsveier, hvorav den nordlige er den opprinnelige veien Ogna. Hellvik mot øst er det nylig foretatt en utvidelse av kirkegården og her avgrenses den av dyrketmark. 3): Inntil nordveggen av våpenhuset ligger to fragmenter av mulige middelalderske gravstein. TIDLIGERE FUNN PÅ GÅRDEN: AmS Aksj. nr. 1984/39 funn fra kirkegravning.